Příloha č. 1 k usnesení Rady HMP č.  ze dne 24.7.2001

Václav Girsa * Josef Holeček

Metodický materiál pro obnovu plášťů na území památkových rezervací a památkových zón

PRAHA 2001

		OBSAH

		Úvod

		I. Obnova pláštu dnes

	1. Základní teze
	2. Význam a specificnost pláštu ve strukture pam. chránených hodnot
	3. Plášt jako “systém”
	4. Obnova plášte jako interpretace
	5 .Obecné zásady obnovy pláštu
	6. Strategie prezentace
	7. Složky odborných cinností pri procesech obnovy
	8. Nedokonalost a meze nekterých objektivizacních tendencí

		II. Strategie prezentace

	1. Konzervacní obnova a restaurování
	2. Tzv. konzervativní obnova
	3. Obnova (rehabilitace) puvodní barevnosti plášte
	4. Restituce starších stavu
	5. Udržovací a stabilizacní opravy
	6. Korektivní (reparacní) obnova
	7. Redesign plášte
	8. Reduktivní modernizace
	9. Uplatnení strategií v územích pod plošnou památkovou ochranou

		III. Dokumentace a pruzkumy objektu

		IV. Pracovní a technologické postupy

	1. Dobové a soucasné technologické postupy, otázka jejich adekvátnosti
	2. Nevhodné, nežádoucí a neprípustné postupy
	3. Vhodné a žádoucí technologické postupy
	4. Restaurátorské postupy

		V. Prvky plášte

	1. Fasády
		a/. Fasády omítané
		b/. Fasády kamenné
		c/. Smíšené a ostatní typy
		d/. Fasády moderní architektury
	2. Výtvarná a umeleckoremeslná díla
	3. Kamenné clánky v omítaných fasádách
	4. Okna
	5. Obchodní portály,  výkladce, domovní vrata
	6. Krovy, strešní krytina, klempírské prvky
	7. Ostatní plášte - zdi a hradby

		VI. Barevnost plášte

	1. Prehled nedostatku pri obnove barevnosti fasád
	2. Zejména nežádoucí a neprípustné postupy
	3. Žádoucí postupy pri obnove barevnosti
	4. Barevnost nekterých významných prvku fasády a jejich vazby
	5. Barevnost a skladba díla
	6. Barevnost a kompozice a celistvost díla

	VII. Základy poetiky obnovy pláštu

	1. Úloha architektonicko výtvarné kreativity pri obnove pláštu
	2. Hodnota stárí a její vyjádrení v obnoveném díle
	3. “Konzervace” versus “obnova”
	4. “Schematicnost” versus “plnost” tvaru
	5. Pravdivost, verohodnost a celistvost díla
	6. Završenost plášte jako umeleckého díla

	Prehled metodických materiálu

			Úvod

Obnova pláštu historických staveb a objektu v územích pod plošnou památkovou ochranou vubec patrí k nejvýznamnejším, nejnápadnejším a též nejsledovanejším oblastem oboru obnovy památek.
Plášte historických staveb jsou zpravidla složitými, mnohokomponentními strukturami, kde každý, i nevelký a dílcí zásah ovlivnuje vzhled a vypovídající hodnotu celku i ruzne rozsáhlého kontextu okolní zástavby.To, spolu s castou historickou vrstevnatostí fasád, ciní ze zásahu do stávající podoby pláštu vysoce nárocný, profesionální úkol, vyžadující krome specifických dovednosti všech úcastníku podílejících se na jejich obnove i silný pocit zodpovednosti ke kulturne-historickým hodnotám obnovované stavby i k širšímu okolí. 
“Dílo obnovy” pražských pláštu v 90. letech znacne pokrocilo a ve svých dusledcích významne pozmenilo nejen mnoho jednotlivých staveb, ale i charakter a atmosféru nejcennejších pražských území. Mnohdy se spornými výsledky, které na své podrobnejší zhodnocení teprve cekají. I proto je svrchovane duležitá kvalita obnovy del zbývajících, na níž bude záviset dlouhodobejší výsledná vnejší podoba podstatných cástí hlavního mesta. 
Tento metodický materiál popisuje ruzné složky pláštu budov jako predmetu ochrany a zároven i obnovy i ruzné složky specifických profesionálních cinností a zpusobu uvažování, jež se v nárocném procesu obnovy architektonických del uplatnují, a to vcetne postupu opomíjených a zanedbávaných.
Cílem materiálu je.- krome zduraznení významu všech analytických a pruzkumových prací - též šíreji popsat zpusoby rozhodování jak s ruznými vrstvami obnovovaného díla nakládat, a stanovit základní a v praxi aplikovatelné zásady památkové politiky v této oblasti. Komplikované otázky nástaveb objektu a promen parteru jsou zminovány jen okrajove, nebot jsou predmetem zkoumání dalších dokumentových souboru navazujících na Koncepci úcinnejší péce o památkový fond v hlavním meste Praze- Metodiky ochrany strešní krajiny a Metodiky tzv. mestského interiéru.
Text je clenen do devíti základních kapitol a ty potom do oddílu. Tvrzení v textu jsou na ruzných místech dokládána príklady jednotlivých del; u del všeobecne známých je uváden jejich název, prípadne lokalizace, u ostatních ulice a císlo popisné s uvedením  katastru.
Text doplnuje prehled metodik SÚPP, z nichž tato práce vycházela .

		I. Obnova pláštu dnes

	1. Základní teze

Obnova pláštu patrí k nejvýznamnejším prostredkum ochrany a rehabilitace architektonických, umelecko-historických a estetických hodnot v oblasti památkové péce a zároven k nejbežnejším a do znacné míry standardizovatelným úkolum projekcní a stavební praxe. Tyto standardy však nemají výhradne technickou a technologickou povahu, ale vyžadují i znalosti humanitní, zejména umeleckohistorické. Úspešné zvládnutí obnovy plášte vyžaduje úzkou provázanost teorie a metodiky památkové péce a projektu obnovy, který stanovuje konkrétní technologické postupy stavební cinnosti. Obnova pláštu je významnou soucástí oboru obnovy památek, která zahrnuje specifické a nezastupitelné složky odborných a kreativních cinností a vyžaduje specifické zpusoby koncepcního uvažování.
Vzhledem k tomu, že se výkon památkové péce v náporu každodenní agendy obcas vzdaluje teoretickým a metodickým východiskum oboru i aktuálnímu stavu poznání a projekcní a stavební praxe má sklon podléhat rutinním stereotypum ci technologické nekázni, charakterizuje významnou cást v soucasné dobe obnovovaných pláštu neuspokojivá kvalita v široké škále od prostého nevyužití možností, které obnova objektu skýtala, až po zastrení jeho kulturne historické podstaty, ci dokonce hrubou degradaci. Pro rozsáhlé “dílo obnovy” pražských pláštu vykonané v prubehu 90. let tak - pres vynaložení znacných prostredku i mnohé pozitivní výsledky - zustává nedostatecná kvalita výstižnou charakteristikou, jak je doloženo v tomto materiálu a zejména v dokumentovém souboru “Sumár chyb”. Neuspokojivé znalosti a svévolné rozhodování úcastníku ”procesu obnovy pláštu” v kombinaci s obcasnou “nezrucností” dodavatelských firem navíc podmínily vznik rady nevhodne ci prímo chybne opravených pláštu. Ty se (zvlášte pro svou vizuální nápadnost) stávají precedenty potlacujícími v širším kulturním povedomí prístupy vhodné a metodicky podložené.
Tuto situaci ovlivnuje ovšem i skutecnost, že neexistuje souhrnná oborová metodika týkající se obnovy pláštu, ale jen metodiky dílcí. Zejména nebyla dostatecne reflektována skutecnost “invaze” nekterých soudobých stavebních materiálu a jejich významných, i když ihned nepostrehnutelných omezení pro adekvátní obnovu starší architektury. Nebyla však ani vytvorena, byt jen rámcová, predstava o cílech obnovy pláštu v mimorádne hodnotných a složitých pražských územích.
Praxe obnovy proto s sebou nese v nekterých smerech spíše rysy nekoncepcnosti až chaoticnosti, než vítanou pluralitu rozlicných prístupu odrážejících mimorádnou hodnotu a rozmanitost památkove chránených objektu i území, v nichž se obnova odehrává. V nekterých sledovaných parametrech- zejména v barevnosti fasád a používaných systémech náterových hmot - se situace vymkla kontrole, a došlo k trvalejším deformacím, byt v delším casovém horizontu cástecne korigovatelným.

	2. Význam a specificnost pláštu a jejich obnovy

Plášte historických a historizujících budov a v pražském prostredí též plášte budov z éry moderní a plášte hradeb, zdí a teras ve svých vzájemných prostorových vztazích podstatne spoluurcují charakter a hodnotu verejného prostoru, který je v územích pod plošnou památkovou ochranou predmetem ochrany. Každý zásah na objektové úrovni plášte je zásahem do celku. Vzhledem k prosté skutecnosti, že vnitrní prostory vetší cásti budov nebývají prakticky významne navštevovány, zustává plášt budovy v mnoha prípadech jedinou vnímatelnou vrstvou architektonického díla, památky, jejíž (obnovená) podoba výrazne urcuje zpusob vnímání památkových objektu. Tedy i to, co je z odkazu minulosti reálne predáváno. Plášte a zejména prucelí historických budov zachycují a vyjadrují podstatnou a nenahraditelnou cást umeleckého poselství díla. V mnoha prípadech je plášt jedinou vrstvou stavby nepoškozenou, radikálne nezmenenou drastickou socialistickou modernizací. Jeho ochrana a kvalitní obnova je proto z hlediska zachování vypovídací hodnoty stavby jako architektonického díla mimorádne významná. 
Jakkoliv je nežádoucí preferovat kvalitní obnovu pláštu na úkor obnovy vnitrních prostoru (napríklad jejich dlouhodobým zanedbáváním, anebo naopak radikální prestavbou, bezohlednou k jejich památkové podstate), význam pláštu i cetné opakované nedostatky pri jejich obnove ciní tento úkol natolik specifickým a zároven aktuálním, že muže být sledován relativne samostatne.

Obnova plášte predstavuje relativne snadno oddelitelný projekcní a stavební úkol (prípadne fázi celkové postupné obnovy díla), provádený v soucasnosti a zejména intenzivne v poválecném období též nezávisle na úpravách vnitrních prostoru a konstrukcí. Obnova pláštu v porovnání s vnitrními adaptacemi nevyžaduje prakticky zásahy spojené s modernizací instalací a prípadné dispozicní zmeny nemusejí být a ani vetšinou nebývají zvencí patrné. Dobre obnovený plášt muže bez kolize se soucasnými potrebami splnovat nejvyšší nároky na šetrnost k dochované hmotné substanci, prípadne ideové autenticite díla, a to v míre, jaká je pri vnitrních adaptacích velmi obtížne dosažitelná.
Pozitivní skutecností posledního desetiletí je, že - alespon v drtivé vetšine projednávaných zámeru obnovy - mizí primitivní tendence eliminacní modernizace spocívající v prosté redukci jednotlivých prvku ci komponent plášte (zejména architektonických clánku, štukových ornamentu apod.). To spolu s relativne technologicky dostupnou a v prípade dostatecných financních zdroju i široce akceptovatelnou možností doplnit cásti plášte scházející po ryze eliminacních zásazích vytvárí potenciálne dobré predpoklady pro obnovu této svrchovane významné vrstvy architektonického díla.
Nedostatky v obnove pláštu nejsou ve své podstate zaprícineny soucasnými civilizacními a kulturními nároky a jednoduše ekonomickými tlaky (jakkoliv napríklad v dodavatelské oblasti kupodivu stále existuje deficit vhodných technologií), ale bývají výsledkem nepromyšlených rozhodnutí, nedostatku umeleckohistorických znalostí a dílcích projekcních a remeslných dovedností a nedostatecné orientace v oblasti obnovy památek.
Následující oddíl popisuje nekteré podstatné rysy plášte jako objektu obnovy, další oddíly (4., 5. a 6.) se zabývají základními zásadami a zpusoby, jak s ním procesu obnovy nakládat a zevrubneji i výše uvedenými složkami procesu obnovy (7. odd.).

	3. Plášt jako systém

Pláštem stavby rozumíme vnejší povrch stavby (budovy, a též hradby, zdi), vcetne príslušných konstrukcních prvku a hmot, které tento povrch nesou a mohou se v procesu odebírání hmot v rámci obnovy stát “povrchovou vrstvou”, soucástí kompozice architektonického díla. Z hlediska cástí stavby jde zejména o fasády a jim príslušející zdi a o krovové konstrukce a strešní krytiny.
Plášte, zvlášte pak fasády, jsou casto historickým vývojem složite vzniklé vrstevnaté struktury, zahrnující jak vrstvy (prvky) viditelné, tak skryté pod nánosy dalších prestaveb, prípadne též del obnovy. Plášte predstavují zároven zpravidla komplikované soustavy jednotlivých dílcích komponent, které vytvárejí celek architektonické kompozice díla. 
Tyto komponenty mohou být klasifikovány z ruzných hledisek. Napríklad jako ruzné základní cásti stavby (fasáda s architektonizovaným povrchem, okenní a dverní otvory a jejich výplne, krovy a strešní krytina, komíny, okapní a klempírské prvky, prvky umelecké a umeleckoremeslné aj.), jako složky architektonického ztvárnení (kompozice, tektonika), prípadne též dle slohové stratifikace a míry umeleckohistorického významu, anebo dle fyzického stavu a potrebné hloubky renovacního zásahu.
Zvláštní pozornosti si zasluhují nekteré materiály (napríklad kámen) a prvky z nich vytvorené, vyžadující specifické zacházení v procesech obnovy ci restaurování. Jejich ochrana a obnova si vyžaduje i specifické místo ve clenení komponent plášte.
Predevším z hlediska specializovaných projekcních, stavebních a restaurátorských cinností, jak je prináší praxe, je plášt clenen v tomto metodickém materiálu takto
fasády, výtvarná a umeleckoremeslná díla, kamenné prvky architektury, okna, obchodní portály a výkladce, dvorní fasády a štítové zdi, krovy, strešní krytina a okapní systémy a klempírské práce.

	4. Obnova plášte jako interpretace

Plášte historických budov predstavují natolik rozmanité, složité a vrstevnaté struktury, že pro jejich obnovu nelze stanovit univerzální recept, zejména ne takový, který by byl složen výhradne z “výctu správného zacházení” s jednotlivými prvky. Obnovu pláštu musíme chápat jako svébytnou interpretaci obnovovaného architektonického díla, kterou postihuje též výraz prezentace památky, (plášte). Její specificnost je dána uplatnením rady vyhodnocovacích kritérií v prubehu pruzkumových prací, projekcní i vlastní stavební cinnosti a tvorivou syntézou odborných dovedností a architektonické tvorivosti a výtvarného citu.
Základním rámcem a “omezujícím polem” techto interpretací jsou obecné zásady obnovy pláštu. Plášt je umeleckým dílem (resp. vrstvou architektonického díla, stavby) a zároven historicky vzniklým útvarem. Proto musí být obnovován jako sémantická struktura, mající význam a výraz a zároven i historické zakotvení. Z tohoto duvodu je nezbytné mít jasnou, zduvodnenou (a doloženou) predstavu o hodnote a charakteru díla, cíli obnovy a o výsledné podobe díla.
Pri obnove pláštu je ovšem též nezbytné velmi presne vedet, co je cenné a proc, co je prípadne odstranitelné ci nahraditelné a za jakých podmínek, a co to znamená z hlediska uplatnení stavebne technologických a restaurátorských postupu, které tyto hodnoty mají uchovat a presvedcive prezentovat. Mezi akcentem na dochované prvky a akcentem na celistvost díla jako umelecké struktury pritom muže - zvlášte v prípade doplnování rozlicných zaniklých prvku - existovat rozpor, projevující se v rozdílném názoru na hodnotu soucasného stavu dochované hmotné substance a na podobu její prezentace.
Krome obecných zásad teorii i praxi obnovy pláštu ovlivnují rozlicná, opakovaná rozhodnutí, jak s plášti nakládat, aby bylo dosaženo požadovaného zpusobu ochrany a prezentace díla. Ty v tomto materiálu nazýváme strategiemi prezentace. Jednotlivé strategie od sebe odlišuje predevším ruzný akcent na ty které obecné zásady ochrany a obnovy architektonických del, podmínený nestejným vyhodnocením kvality soucasného stavu a posouzením toho, které prvky ci vrstvy díla jsou ochrany a prezentace hodné, a které méne cenné ci prímo balastní. Jejich znalost, vcetne typických postupu a specifických výsledku, “typu interpretací”, které prinášejí, patrí k základním pilírum “umení obnovy architektury”.

	5. Obecné zásady obnovy pláštu

Obecnými zásadami obnovy pláštu rozumíme shrnutí smyslu obnovy ve forme požadavku, které vycházejí z objektivní hodnoty obnovovaných del z hlediska umeleckohistorického a z jejich specifických estetických vlastností (rovina objektová) i z rady složitých vazeb, které mezi jednotlivými díly vznikají v mestském organismu (rovina památkového urbanismu).
Tyto požadavky - zásady - se vztahují na díla ruzných historických období, ruzných architektonických hodnot, na díla realizovaná ruznými postupy a v ruzných materiálech. Mnohé z podrobnejší klasifikací vzniklých skupin objektu vyžadují uplatnení dalších, požadavku ci dílcích zásad, které již obecnou platnost nemají.

	a/ zásada šetrnosti v prístupu k dochované hmotné substanci
Budova a její plášt jsou chráneny jako historicky vzniklé architektonické dílo, které se vyvíjelo v case až do dnešní podoby. Jsou chráneny nejen jako jedinecná forma, individuální projev stavebního slohu ci slohového vývoje a dobové kultury, ale též jako souhrn hmotné substance, kterou je tato forma vyjadrována, “zaplnována”. Hmotná substance - použité materiály, jejich zpracování ci barevnost - je neodmyslitelnou soucástí jádra hodnoty památkove chráneného objektu a historické stavby vubec a jako taková je plnohodnotne nenahraditelná sebelepší formální kopií.
Šetrnost k dochované historické substanci a maximální míra jejího zachování predstavují nejen základní východisko ci zásadu obnovy, ale i jeden z jejích cílu - to jest zachovat památku, zabránit její další degradaci a predat ji dalším generacím. Tato zásada se v projekcní a stavební praxi uplatnuje nedostatecne, se silnou tendencí nahrazovat dochovanou substanci materiálem novým. Namísto jedinecného díla je tak mnohdy ve skutecnosti chránena a zachována pouze jeho formální podstata.
Šetrnost prístupu neznamená snahu o úplné zachování veškeré hmotné substance ve všech prípadech - rada staveb je postižena balastními zásahy ci zásahy z akcí ne zcela vydarených obnov, zejména socialistické éry, existují však i prípady del, kdy se pod plnohodnotnou novejší slohovou vrstvou skrývá mimorádne hodnotná vrstva starší, jež muže být - ve výjimecných prípadech - rehabilitována na úkor vrstev pozdejších.

	b/ zásada verohodnosti
Každé dílo vzniká v urcité slohové etape, prípadne se v následných etapách mení, a nese dobové rysy estetických, výtvarných i technologických postupu, které spoluvytvárejí jeho hodnotu a které bývají v ruzné míre zachovány a jsou v ruzné míre presnosti doložitelné. Obnova díla musí tyto hodnoty respektovat a nedeformovat je  nepromyšlenými ci prímo svévolnými interpretacemi- napríklad omítkou nevhodné struktury, ahistorickou barevností ,anebo produkty stavebního prumyslu jako jsou betonové tašky ci plastová okna na historických budovách atp.. Vytvárejí-li se kopie zaniklých prvku, v pražském prostredí napríklad obchodních portálu ci oken urcených výmene, je treba dbát na kvalitní a verohodný návrh prvku i na jeho adekvátní zpracování. Cílem obnovy pláštu, až na výjimky uvádené v pasážích o redesignu plášte, není vytváret soucasnou stylovou vrstvu na historickém objektu, ale zachovat památku v její slohové podstate, charakteru a celistvosti.
Specifický stav jednotlivých objektu umožnuje v nekterých prípadech doplnit plášt prvky zaniklými, ve výjimecných a zduvodnených prípadech i prvky soucasnými. Zásada verohodnosti v takovýchto z hlediska památkové péce velmi složitých prípadech sehrává i úlohu korektivu ztvárnení techto zásahu.

	c/ zásada kontextuálního prístupu
Historická díla v památkove chránených souborech, zejména tak komplikovaných jako jsou ty pražské, nemohou být obnovována výhradne jako solitéry, bez zvážení jejich vazeb na širší kontext okolní zástavby.
Výsledná podoba plášte by mela být vždy posouzena s ohledem na širší okolí, v nemž se uplatní, což platí nejen bezvýhradne o pláštích prípadne dotvárených, ale též o zmenách barevných rešeních, a to zejména z hlediska možného narušení existujících hodnotných homogenit (viz k tomu též Koncepce úcinnejší péce o památkový fond v hlavním meste Praze, IV/B/3).
Je treba napríklad bedlive zvažovat nejen to, zdali je navrhovaná barevnost puvodní, prípadne historicky doložitelná, ale též její vyznení v souboru okolní architektury, zvlášte zachoval-li si donedávna typický pražský kolorit okru a žlutí. Zejména pak je potrebné zvážit i to, zdali radikálním vnesením nového barevného prvku nedojde k rozpadu atmosféry celku. Rada príkladu ukazuje (Janáckovo nábreží cp. 1075, Rytírská cp. 402 /I, prucelí konventu Voršilek do Národní trídy, Dum u Zlaté studne na Malé Strane, budova profesního domu na Malostranském námestí a mnoho dalších), že tato zásada v praxi není dodržována.
Ješte citlivejší jsou zásahy restituující starší stavy fasád, k nimž ve velmi omezené míre dosud dochází (Nerudova cp. 257, “renesancne odhalená” západní ulicní fronta Ungeltu), a které navíc mení samy slohové charakteristiky prostredí.
Základním dusledkem zásady kontextuálního prístupu je, že celek, soubor staveb (a jeho charakter a definovatelná hodnota), jehož je stavba zakomponovanou soucástí, je nadrazen prípadnému rehabilitacnímu zájmu na jednotlivém díle.
Trebaže ne v každém jednotlivém prípade obnovy plášte je možné vzhledem k jeho stavu uplatnit všechny zásady, v každém prípade obnovy musejí být dodrženy soucasne alespon dve z techto zásad.

	6. Strategie prezentace

Každý zásah do obnovovaného plášte pozmenuje, modifikuje charakter celku jako architektonického díla. Z hlediska obnovy celku, jeho vypovídací schopnosti a významového vyznení, je vhodné základní opakovaná koncepcní rozhodnutí, která urcují podobu a vyznení díla, rozdelit do nekolika skupin - tzv. strategií prezentace, podle nichž lze zpusob nakládání s dochovanými historickými strukturami trídit. Odlišne se nakládá s dochovanými prvky napríklad pri tzv. konzervaci (s maximální šetrností a restaurátorskou pietou), pri restituci (kdy je rehabilitována starší, ”spodní” vrstva a svrchní vrstvy eliminovány), anebo pri redesignu, který vnáší do znehodnoceného díla nové prvky. Strategie se samozrejme uplatnují nejen pri celkových rešeních, celkových interpretacích fasád, ale též pri obnove dílcích komponent. Na jednom objektu se vzhledem k jeho složitému stav muže uplatnit i více strategií; v takovém prípade velmi záleží na jejich sladení.
Strategie jsou zpusoby, “typy interpretací”, jak ze složitého stavu objektu pred obnovou sestavit smysluplný celek. Jejich popisu je venována kapitola II.
Prehled strategií: konzervace a restaurování architektury, tzv. konzervativní obnova, rehabilitace puvodní barevnosti plášte, restituce starších stavu, udržovací a stabilizacní opravy, korektivní obnova, reduktivní modernizace, redesign plášte.
Jednotlivé strategie se vyznacují predevším rozdílným akcentem na ty které obecné zásady, ruznými nároky na hloubku pruzkumových prací a na volbu zpusobu prezentace i ruznou nárocností z hlediska složitosti stavebne technických postupu. Charakterizuje je odlišné výrazové vyznení výsledku, “odlišná poetika”, vcetne podílu inovativních prvku. 
Volba jednotlivých strategií musí vycházet predevším z kompetentního vyhodnocení kvality a kulturne historické hodnoty stavu objektu pred obnovou (zejména pak z “podílu” hodnotných, méne hodnotných a balastních prvku) i z prihlédnutí k širšímu kontextu okolní zástavby, jeho specificnosti (zvlášte autenticnosti ci “intaktnosti”) a oprávnenosti  prípadné výraznejší zmeny, kterou muže “promena” objektu napríklad charakteru restitucního prinést. Maximální obezretnosti je treba u del urbanisticky dominantních a v pohledove exponovaných polohách, kde prípadná výraznejší promena objektu ovlivnuje charakter rozsáhlých území. Také u velmi rozsáhlých a významných del obnovovaných po etapách a po dlouhý cas (napríklad Klementinum) ci u del, jejichž ruzné cásti jsou v ruzných majetkových držbách, je žádoucí se pri volbe zpusobu prezentace neunáhlovat a nevolit zpusoby prezentace radikálne odlišující cásti obnovované od cástí dosud neobnovovaných, aby nedošlo k dlouhodobému, prípadne i trvalému rozpadu vnitrne konzistentního celku na nekompatibilní cásti.
Z výše uvedených hledisek existují strategie zejména vhodné a šíreji uplatnitelné (konzervace a restaurování, konzervativní obnova, kvalitní rehabilitace puvodní barevnosti), strategie mající uplatnení ridší a skýtající specifická úskalí (rozlicné restituce starších stavu), strategie méne vhodné (stabilizacní opravy), strategie nalézající jen i rídké uplatnení (redesign plášte) a strategie neprípustné (reduktivní modernizace). âetnost uplatnení každé z nich je podmínena stavem a charakterem památkového fondu. 
Složitý stav jednotlivých objektu, zejména ruzná jejich dílcí poškození, vede v praxi k cástecnému prolnutí ruzných strategií v procesu obnovy konkrétního díla - viz kapitola II.

	7. Složky procesu obnovy

Obnova pláštu zahrnuje radu odborných, oddelitelných, avšak navzájem úzce spjatých cinností, které mužeme charakterizovat jako základní složky procesu obnovy. Jde zejména o složky analyticko-pruzkumové, ochranne metodické, vyhodnocovací, koncepcne rozhodovací, operativne technické, provádecí, korektivní, ”poetické” a památkove-politické.
Složky:
analyticko-pruzkumové - zahrnují pruzkum pramenu, stavebne-historický a stavebne-technický pruzkum, pruzkum umeleckohistorický, pruzkum barevnosti, pruzkum stavebne-chemický, restaurátorský a další pruzkumy.
ochranne metodické - zahrnují znalost zásad památkové péce a metodik zacházení s historickými materiály a konstrukcemi a znalost principu památkového urbanismu a jejich uplatnení v projektu obnovy
vyhodnocovací - zahrnují posouzení a vyhodnocení kvality soucasného stavu a oprávnenosti jeho prípadných zmen
koncepcne rozhodovací - zahrnují stanovení koncepce obnovy, napríklad volbu prezentování hodné vrstvy díla a zpusob jejího ztvárnení
operativne technické - zahrnují vlastní projekt obnovy a restaurátorský zámer
provádecí - zahrnují vlastní provádení stavby a restaurátorských prací
korektivní - zahrnují autorský dozor projektanta na stavbe a dozor zástupcu památkárských institucí
poetické - zahrnují stanovení výrazu finální podoby díla z hlediska jeho pusobnosti , jeho verohodnou a výtvarne kvalitní prezentaci, stanovení podoby prípadných doplnovaných prvku a jejich spojení s prvky opravovanými ci restaurovanými aj.
památkove politické - zahrnují znalost zámeru a cílu obnovy ve vymezeném území a postupu jak zachovat hodnotu nadobjektových celku

Výše uvedené složky tvorí ruzné úrovne odborné cinnosti spjaté s obnovou památek. Nekteré jsou nezbytné (projekt ci restaurátorský zámer a vlastní provádení stavební cinnosti), jiné významné, potrebné a obvyklé (ruzné pruzkumy), nekteré v praxi opomíjené (kompetentní vyhodnocení kvality soucasného stavu), anebo vubec ci jen velmi málo vedome pestované (“vedomé” a koncepcne založené poetiky obnovy, sama existence památkové politiky v míste).
Je treba zduraznit, že pruzkumy samy o sobe, jakkoliv jsou významné pro poznání vývoje objektu, z hlediska obnovy neurcují výslednou podobu díla, a nemohou proto samy o sobe zastoupit nárocný vyhodnocovací a koncepcne rozhodovací proces. Rozsáhlé provádení pruzkumu v soucasné dobe je výrazem trendu stupnující se profesionalizace pri obnove pláštu a je duležitou podmínkou kvalitního rozhodovacího procesu. Nezrídka však vede k mechanickému prumetu nálezu do obnovovaného díla, zejména v rozlicných restitucních tendencích, a to na úkor vyhodnocení kvality soucasného stavu objektu jako historické a památkove chránené struktury i na úkor potrebných úvah o prezentaci díla v urbánním kontextu. Napríklad objektivizacní trend obnovy puvodních barevností pláštu není jedinou strategií obnovy a nese s sebou nekterá úskalí popsaná v VI. kapitole. 
Základní, nezastupitelnou složkou pro rozhodnutí se pro jakékoliv zmeny vyvolané budoucí obnovou musí být všestranné a kompetentní vyhodnocení hodnoty soucasného stavu pláštu.
Od nej se odvíjí vlastní koncepce obnovy jakožto i konkrétní postupy stanovené v projektu obnovy, prípadne v restaurátorském zámeru. Kvalita soucasného stavu historických objektu jako umeleckých del ztvárnených casem je v našich podmínkách nezrídka podcenována, prehlížena, nerozpoznána. Tzv. “hodnota stárí” není vetšinou vubec zvažována a jsou prakticky neznámé i postupy, jak ji v technicky kvalitne provedené obnove zachovat. Poškození díla z hlediska stavebne technického bývají mnohdy precenována. Do obnovy historické architektury se obcas zcela neadekvátne promítají též hlediska stavarského perfekcionismu prevzatá z estetiky moderní architektury. To je jedním z duvodu škály ruznorodých výrazných promen, jimiž obnovené plášte i rozsáhlejší památkove chránené soubory dnes procházejí.

	8. Nedokonalost a meze nekterých objektivizacních prístupu

Základní posloupnost vzájemne spjatých složek obnovy jako navazujících procesu od zhodnocení stavu objektu, pruzkumu, jejich interpretace a rozhodování až po výsledné specifické dotvárení díla a jeho prípadné sladení s kontextem okolní zástavby je zrejmá. Existuje však duvodná domnenka, že “poetika” jako složka procesu obnovy a svého druhu apriorní predstava o výsledné podobe díla vstupuje do rozhodovacích procesu mnohem intenzivneji a “dríve”, než by obvykle pestovaný rehabilitacní prístup zejména k barevnosti pláštu predpokládal. âetnost sporných a nevhodných rešení v tomto úzkém segmentu svedcí - krome dílcích omylu pri provádení a interpretaci pruzkumu - o silné roli “kulturních” - a v jistém a casto bohužel i doslovném - smyslu “neodborných” zvyklostí.
Je možné pojmenovat specifické trendy, které mají spíše charakter módy, než seriózních výsledku výzkumu historické, nyní obnovované podoby plášte - napríklad takzvané presvetlování fasád, úbytek zemitých barevností, invazi ahistorických barevných tónu (zvlášte zelených            a fialových) atp.. Nehlede již na všeobecnou akceptaci nekterých technologií náterových systému, které objektivne vernou rehabilitaci barevnosti ani neumožnují (napríklad akrylátové barvy na architekture z období historických slohu a historismu). Jiné postupy, treba užívání restaurátorských retuší a patinací, jež rovnež vyverají z oblasti poetické složky v procesu obnovy díla, mohou v oduvodnených prípadech výrazne napomoci verohodné prezentaci stavby.

		II. Strategie prezentace

	1. Konzervacní obnova a restaurování architektury

Neprísnejší, vysoce na pruzkumové a provádecí práce nárocná strategie uplatnovaná zejména u mimorádne hodnotných, zejména stredovekých staveb, u del mimorádne dochovaných ve své hmotné substanci a po dlouhá casová období výrazne neprestavovaných a specificky u tzv. torzální architektury. Podoba objektu - nikoliv vetšinou stavebne-technický stav - pred obnovou je považována za žádoucí, procesy obnovy se zamerují zejména na její fixaci, stabilizaci a vetšinou i na restaurátorské doplnování a sjednocování díla. Konzervacní obnova akcentuje predevším a ze všech strategií nejvýrazneji zásadu šetrnosti v prístupu k veškeré hmotné substanci (vcetne restaurování ci repasování oken), a nezrídka i k casem zformovaným povrchovým vrstvám plášte a barevným náterum. Zpusob nakládání s materiály a povrchy plášte, zejména pak jeho šetrnost, presnost a zároven i citlivost v procesech scelování dílcích míst vcetne rozlicných promyšlených postupu retušovacích, je prímou analogií postupu pri restaurování výtvarných del. Z tohoto duvodu se, byt dosud terminologicky neustálene, hovorí o konzervacní obnove jako o restaurování architektury, resp. plášte. Proto také do rámce konzervacní obnovy nelze zarazovat ty prípady šetrných obnov, které charakterizuje pronikavá zmena barevnosti povrchu.
Cílem konzervace je nejen maximální zachování verohodnosti díla, ale též zachování hodnoty stárí v prezentovaném díle a atmosféry vyznení díla. Konzervacní obnova je maximálne zdrženlivá v odstranování prvku z pozdejších slohových období a omezuje se jen na eliminaci drastických, hodnotove zcela neprijatelných a svým charakterem až provizorních zásahu socialistické éry. Je-li to z funkcního hlediska nezbytné potom i na jejich nekontrastní a slohove adekvátní náhradu. V rámci konzervacní metody je možné odstranit balastní prvek, prípadne doplnit funkcne potrebný prvek, je však vyloucen hlubší zásah rehabilitacní menící charakter ci tektoniku objektu napríklad zmenou usazení oken vzhledem k líci fasády. 
V pražském prostredí je konzervacní metoda až na necetné výjimky (plášt Rudolfina) uplatnována ve zcela nedostatecné míre, a to i v prípadech del, kde se její uplatnení jevilo jako nezbytnost pro zachování památkové podstaty objektu (Hladová zed, romantická zrícenina na Babe), anebo pro jeho dustojné a náležité vyznení (nevhodný silný náter omítky velmi svetlým tónem u kostela Panny Marie Snežné).

	2. Tzv. konzervativní obnova

V soucasnosti pod vlivem silných tendencí k rehabilitaci puvodních ci starších barevností pláštu rídce uplatnovaná strategie, užívaná u objektu v relativne dobrém stavu a s plne doložitelnými prípadne chybejícími drobnými detaily. Objekt je šetrne obnoven, bez výrazných návratu k podobám starších stavu, nebot jeho soucasná podoba je považována za žádoucí, vcetne vazeb k bezprostrednímu okolí (hlavní prucelí Valdštejnského paláce, palác  Pálffyovský a Ledeburský). Stavební zásahy u konzervativní obnovy bývají zpravidla nehluboké a sestávají vetšinou z oprav míst se zdegradovanou omítkou, prípadne z výmeny dílcích stavebne truhlárských prvku. Charakter objektu zároven nevyžaduje obnovu konzervacní, zachování casem zformovaných povrchu a jejich restaurátorské zpracování. 
Klícovým rysem konzervativní obnovy je omezení ambicí rehabilitacních a restitucních a zejména užití stejného barevného rešení jako v prípade pred obnovou. Konzervativní obnova udržuje vysokou stabilitu památkove chránených souboru a predstavuje též nejmenší nebezpecí z hlediska dezinterpretace díla v procesu obnovy. Jedinou závažnou kontraindikací je neuspokojivý stav plášte pred obnovou.

	3. Obnova (rehabilitace) puvodní (starší) barevnosti

Specifická strategie nalézající se jako mezityp mezi konzervacními a rehabilitacními tendencemi si zaslouží samostatnou pozornost, “kapitolu”, pro své masové uplatnení v soucasnosti. Pri rehabilitaci puvodní barevnosti zpravidla nedochází k hlubším zásahum do historicky zformované struktury plášte, zejména pak k návratu k zaniklým clánkum anebo k doplnování výraznejších prvku zaniklých. Celkový stav plášte je považován za uspokojivý krome hlediska barevného rešení. V obnovovaném plášti dochází casto k prudké promene jeho výrazu, atmosféry, dané návratem k puvodnímu barevnému rešení anebo ke zvolenému rešení staršímu. Ten je zpravidla pojednán “celopokryvne”, bez restaurátorského zpracování, s cílem obnovit plášt v pocátecní podobe trvání jeho puvodního stavu ci zvolené casove vrstvy. Rehabilitace puvodní barevnosti se z rady duvodu podrobneji probíraných v kapitole VI. omezuje zpravidla na omítané plochy, návraty k barevnosti kdysi polychromovaných kamenných prvku bývají nedusledné a nekdy i vyloucené, k rehabilitaci puvodní ci starší barevnosti oken casto nedochází vubec.
Rehabilitace puvodní barevnosti zachovává zpravidla plášt jako plastickou strukturu                    v nezmenené nebo jen nepodstatne obmenené podobe, dynamizuje však výrazne jeho výraz            a mnohdy promenuje charakter celých urbanistických souboru. Má-li být tato strategie úspešná, vyžaduje komplexní prístup k plášti, nikoliv jen výber (staro)nových barevných tónu. Poskytuje možnost rehabilitace velmi významné složky historické architektury- barevnosti, skrývá však       v sobe též riziko nesprávných interpretací.

	4. Restituce starších stavu

Uplatnují se predevším u pláštu složitejšího historického vývoje a smerují k obnovení - doplnení, anebo znovuodkrytí hodnot - vrstev ci prvku plášte. Restitucní strategie mohou mít odkryvný, ”analytický” charakter, kdy je obnažena a prezentována starší vrstva (napríklad renesancní sgrafitová fasáda - viz nedávný prípad domu cp. 257 v Nerudove ulici) ci její cást (gotický oblouk apod.), anebo charakter adicní (vzhledem k stavu pred obnovou), kdy je doplnován prvek zaniklý (napríklad štít). Ve zvlášt složitých prípadech dochází k adicím a eliminacím zároven (dum U Kamenného zvonu na Staromestském námestí). V takovém prípade muže být výsledkem obnovy z podstatné cásti nové dílo.
Odkryvná analytická metoda prezentující historickou stavbu nezrídka jako dokument, bez ohledu na její estetickou celistvost, je dnes prekonána a pro celkovou interpretaci pláštu ji nelze doporucit. V prípade prezentace dílcích starších prvku je treba vycházet predevším z jejich postavení ve strukture díla. Napríklad relativne málo fragmentarizovaný portál ci oblouk nalézající se ústrojne zhruba v rovine soucasného prízemí je vhodnejší odkrýt, než obdobný prvek nalézající se nekde mezi soucasnými podlažími prucelí.
Restituce starších stavu jsou v poválecném období nezrídka, dnes ve výjimecných a oduvodnených prípadech užívané strategie prezentace, které prinášejí šanci rehabilitovat významné zaniklé hodnoty, avšak též riziko zániku autentické historické struktury a její nahrazení umelým, neverohodným konstruktem. Restituce starších stavu jsou na koncepcní uvažování nejsložitejšími zpusoby prezentace, zejména z hlediska verohodnosti nove doplnovaných prvku a celkové verohodnosti takto upraveného díla.

	5. Udržovací a stabilizacní opravy

Nepredstavují plnohodnotnou strategii, ale spíše castý jev praxe, kdy rozsah a charakter poškození nevyžaduje zevrubnou obnovu (lokální opravy udržovací), anebo kdy nejsou vytvoreny financní predpoklady pro primerene rozsáhlou a potrebnou obnovu (opravy stabilizacní) a je treba urychlene zastavit chátrání stavby.
Lokální opravy udržovací nemohou mít charakter provizória, ale mely by opravenou cást plášte plnohodnotne obnovit (v praxi je zejména castá oprava poškozené korunní rímsy) a scelit s okolními neopravovanými cástmi. Napríklad lokální udržovací práce v oblasti výmeny a náteru oken musejí zásadne vycházet z charakteru a barevnosti ostatních fasádních oken. Je zásadne neprípustné provádet cástecné výmeny, kde nejsou respektovány proporce oken, jejich clenení, systém otvírání a samozrejme materiál a barevnost apod.
Stabilizacní opravy naproti tomu charakter provizorní mají, jsou docasnou stabilizací chátrající stavby ci jejích cástí, a predcházejí zevrubnou opravu v potrebném rozsahu, charakteru a kvalite. Stabilizacní opravy jsou nouzovým, neplnohodnotným, avšak velmi duležitým rešením (napríklad v prípade provizorního zakrytí strechy objektu, do kterého zatéká), jež negativne poznamenává vzhled objektu. Proto je nezbytné pri jejich schvalování vždy stanovit termín konce provizorního stavu a zároven i podmínky pro plnohodnotnou obnovu.
Šetrne a kvalitne provádené lokální opravy udržovací jsou z hlediska památkové péce velmi žádoucím zpusobem obnovy pláštu. Neprinášejí rizika radikálních zmen a umožnují velmi dlouhodobé zachování plášte jako autentické hmotné struktury. Jejich hrubé zanedbávání v socialistické ére je i jedním z významných duvodu nevhodne radikálních zásahu, jimiž špatne udržované stavby dnes procházejí.

	6. Korektivní (reparacní) obnova

Obnova je strategií prezentace zahrnující celkové ci cástecné odstranení nevhodných modernizacních prvku v pláštích budov, zejména tech vzniklých v case socialistických regenerací, ci doplnení prvku neoduvodnene odstranených. Korektivní obnovou dílcích cástí plášte je však též napríklad odstranování dnes již mnohdy fyzicky a morálne zdegradovaných akrylátových náteru a volba vhodnejší náterové hmoty minerální, vcetne primerené barevnosti.
Korektivní obnova je nápravou nevhodne provedených minulých del obnovy, zatímco v dalším oddílu popisovaný redesign je novým ztvárnením umeleckohistoricky a esteticky pauperizovaných del. Stav a podoba objektu pred obnovou jsou považovány za nevhodné, odstranované prvky nejsou chápány jako specifická kulturne historická vrstva, ale jako poškozující zásah. Dosud málo uplatnovaná, avšak casem velmi aktuální strategie obnovy.

	7. Redesign plášte

Redesignem plášte rozumíme soudobé dotvorení casem zcela znehodnocené starší podoby objektu, k jejímuž puvodnímu stavu neexistuje dostatecná dokumentace, anebo není nezbytné provádet obnovu s tendencí rehabilitacní. Soudobý stav je esteticky zcela nevyhovující, návrat k historické podobe není z hlediska hodnoty objektu ci z hlediska kontextu okolní zástavby potrebný ani nutný. Redesignem rozumíme soudobou tvurcí transformaci plášte nebo jeho cásti (napríklad nehodnotné poválecné stavitelské nástavby). Soudobá transformace pláštu ci fasád predstavuje složitý a specifický úkol, který se v kontextu soucasné pražské praxe témer nevyskytuje. (Velmi zajímavou, v praxi se však nevyskytující situaci by mohlo též kvalitní celkové prerešení hodnotného plášte. V takovém prípade by zrejme byly porušeny zásady obecné ochrany pláštu uvedené v kapitole I., zvlášte pak v prípade nemovitých kulturních památek. Striktní apriorní zamítnutí každého takového zásahu a ve všech prípadech by nemuselo být nejlepší odpovedí památkových institucí na vývoj architektonického myšlení. Každý takový zásah by však musel být mimorádne bedlive posouzen.)
Méne hodnotné a esteticky pauperizované plášte v investicne exponovaném pražském prostredí spíše zanikají s celou stavbou (tzv. Cerná labut v ulici Na Porící, dum na Národní tríde 973/I a ve Vodickove ulici c. orient. 8).
Redesignem plášte není zásah, který plášt sice dotvorí, avšak dojde z zániku celé hmoty budovy krome prucelí (Hotel Savoy na Pohorelci, Palác Diamant na Václavském námestí), jež je ponecháno jako predsazená kulisa pred novostavbu. Takovýto postup je z hlediska památkové péce zásadne nevhodný. Redesign fasády prípadne plášte jako celku je opomíjenou strategií, která muže mít v pražském prostredí své oprávnení. Redesign dílcích cástí fasád, napríklad výkladcu je naopak bežnou záležitostí.
Je-li predmetem zásahu též nástavba objektu spojená se zmenami na fasáde, jedná se vetšinou o transformaci plášte, která musí být vždy peclive zvážena jak vzhledem k objektu, tak vzhledem k urbanistickým souvislostem takového zásahu. Problematice nástaveb objektu je venován dokumentový soubor na navazující na Koncepci úcinnejší péce o fond v hlavním meste Praze - Metodika ochrany strešní krajiny.

	8. Reduktivní modernizace

Reduktivní modernizace není strategií obnovy díla z hlediska památkové péce, ale v prvorepublikovém a poválecném období castým utilitárním prístupem k pláštum historických budov, spocívající v prostém a novým slohovým výrazem nekompenzovaném odstranení ruzných, zejména štukových, prvku fasád, v preformátovávání oken a jejich clenení. V dnešní dobe se projevuje zejména ve zmene dimenzí okenních otvoru a jejich vyplnování okny plastovými. Reduktivní modernizace bez prípadného kvalitního tvurcího dotvorení fasády je dnes zásadne neprípustná. V rámci pražských území pod plošnou památkovou ochranou se v praxi naštestí témer nevyskytuje. Je však dosud rozšírená ve venkovském prostredí a v mimopražských lokalitách (príkladem muže být brutální odstranení vetšiny štukových prvku z nedávno opravené fasády fary kostela Narození sv. Jana Krtitele v Roztokách u Prahy).

	9. Uplatnení strategií v územích pod plošnou památkovou ochranou

Uplatnení každé ze strategií vychází z charakteru a stavu obnovovaného díla, jež musí být verohodne a citlive interpretováno, a nemuže být zvoleno mechanicky ci dokonce apriorne - napríklad na základe obliby té které strategie pracovníky památkové péce. Pri volbe strategie by mela platit zásada maximální obezretnosti u del v dominantních urbanistických polohách, které významne spoluurcují charakter rozsáhlejších celku a u del zvlášte hodnotných.
âetnost uplatnení každé ze strategií je podmínena stavem a charakterem obnovovaného památkového fondu a obecnejšími vývojovými trendy v oboru památkové péce. Nárocnejší strategie konzervacní a restitucní naleznou své opodstatnení predevším v Pražské památkové rezervaci, redesign plášte spíše v památkových zónách a v územích mimo plošnou památkovou ochranu. Tzv. konzervativní obnova je vhodná ve všech územích pod plošnou památkovou ochranou, i když v nekterých partiích PPR by mel být kladen vetší duraz na strategii konzervacní a na restaurování architektury. Základní zásady ochrany pláštu uvedené v predchozím oddílu jsou platné pro veškerá území pod plošnou památkovou ochranou, nižší než rezervacní statut neznamená žádné slevování z nich. Nekteré strategie však samy ze své povahy zde steží naleznou uplatnení, zejména pak strategie restitucní v prevažující historicky pomerne mladé a stavebne znacne homogenní zástavbe. Charakter památkového fondu zde zároven umožnuje cetnejší použití strategií volnejších, to jest i relativne vetší stupen volnosti v promenách výrazu a atmosféry techto chránených celku (napríklad redesign pláštu a jejich dotvárení).
Složitý stav jednotlivých objektu, zejména ruzná jejich dílcí poškození, vede v praxi k cástecnému prolnutí ruzných strategií v procesu obnovy: napríklad i pri konzervacní oprave muže být odstranen dílcí nevhodný prvek (treba strecha z vlnitého plechu, násilne vložené typové okno apod.), což je postup odpovídající již též korektivní a zároven i rehabilitacní strategii. I pri restitucích starších stavu mohou být významné cásti plášte obnoveny konzervacne. Pri konzervativní obnove lze doplnit dílcí chybející prvek atp. Nehlede již na skutecnost, že nekteré strategie (zvlášte redesign) se dnes fakticky uplatnují jen pri obnove dílcích komponent, napríklad výkladcu, anebo jsou vhodne uplatnitelné jen v dílcích partiích fasády, napríklad v prípade již zminovaných banálních stavitelských nástaveb, jež by si v rade prípadu kultivovanejší ztvárnení zasloužily. 

		III. Dokumentace a pruzkumy objektu

Rozlicné pruzkumy a speciálne k úcelu obnovy vytvárené identifikacní dokumentace slouží predevším k zevrubnému poznání stavu objektu, jeho cástí (a nezrídka též jeho ihned nezretelné hodnoty) a vývoje. V praxi obnovy jsou zvlášte významné nálezy, které identifikují pozdejším vývojem skrytou vrstvu ci prvek, anebo prvek zaniklý, který muže být prípadne doplnen. Nepominutelné je též poznání užitých technologických postupu pro adekvátní a verohodnou obnovu díla. Profesionální obnova historické architektury by bez pruzkumových prací nemela být provádena, zejména by nemely bez techto cenných informacních zdroju zapocít projekcní práce. Pro vetšinu strategií obnovy jsou pruzkumy a porizování speciální dokumentace nezastupitelnou složkou stanovení koncepce obnovy a predprojektové prípravy. V oboru obnovy památek rozeznáváme predevším tyto základní skupiny pruzkumových resp. dokumentacních prací :

	pruzkumy pramenné (archivní pruzkum - archiválií, ikonografií, plánu, studium odborné umeleckohistorické literatury a starších pruzkumu staveb a další)

	identifikacní pruzkumy stavby (základní - stavebne-historický, umelecko-historický, restaurátorský pruzkum; speciální - stavebne-chemický pruzkum složení stavebních materiálu, pruzkum sondážní, dendrochronologický, pruzkum barevnosti fasád a další)

	diagnostické pruzkumy stavby (stavebne -technický pruzkum, statický posudek, posouzení stavu drevených konstrukcí a další)

	dokumentace stavu objektu (presné zamerení objektu, soupis cenných prvku, foto a video dokumentace profesionální i pracovní a další)

Pramenné a identifikacní pruzkumy i dokumentace objektu netvorí v praxi zpravidla oddelené a vnitrne nepropojené dokumenty, ale bývají soucástí stavebne-historického pruzkumu. Pri obnove je možné a vhodné využívat již existujících pruzkumu, u mimorádne významných del ci v prípadech delšího casového odstupu od realizovaného stavebne-historického pruzkumu je žádoucí provést pruzkum nový, resp. aktualizaci pruzkumu staršího. Umeleckohistorická hodnocení významu objektu jakožto i námety pro jeho zachování a obnovu, vcetne navrhovaných korekcí stavebních, která bývají obvyklou soucástí stavebne-historických pruzkumu, je z metodického hlediska nezbytné znát. Tato hodnocení a námety ovšem nenahrazují stanovení koncepce obnovy v rámci predprojektové prípravy, ani vyjádrení památkových organizací ve smyslu památkového zákona.

Pramenné pruzkumy doplnují významne informace o stavbe a jejím vývoji, a to zejména takové, které jsou již na objektu v soucasnosti nezjistitelné, anebo sporne prokazatelné. Pruzkumy pramenné napomáhají ke zjištení presnejší chronologie díla, zjištení autorství stavby (a v mnoha prípadech tak k lepšímu rozpoznání jejího významu). V prípade puvodního projektu ci projektu pozdejších prestaveb ci del obnovy poskytují velmi cenné informace o tvurcích zámerech autora stavby ci jeho následných pokracovatelu. Pramenné pruzkumy jsou významné pro doplnení cenných informací o zaniklých prvcích a jejich podobe, zejména jsou-li založeny na dokumentaci fotografické, ikonografické ci plánové.

Identifikacní pruzkumy poskytují nezbytné základní a doplnující informace o tom, jaká stavba je. Stavebne-historický zejména o tom, jak je dílo (plášt) jako stavba ustrojeno, jak se v prubehu casu vyvíjelo, jaké jeho cásti byly dalším stavebním vývojem potlaceny. (Poznámka: Drívejší stavebne historické pruzkumy obsažené v pasportech objektu zpravidla obsahovaly též doporucení pro prípadné úpravy. V soucasnosti provádené pruzkumy by z duvodu zachování objektivity posouzení objektu mely vznikat bez zohlednování prípadného konkrétního zámeru využití objektu. Prípadné zmeny, interpretace objektu jsou úkolem projektanta, vypracovávaným v tesné soucinnosti s památkovými institucemi, jak to stanovuje zákon o státní památkové péci.) Umelecko-historický pruzkum zohlednuje stavbu predevším jako vyvíjející se slohový útvar, popisuje její ustrojení jako umeleckého díla. Je významný zejména pro poznání hodnoty a poskytuje duležitá východiska pro prezentaci díla. Restaurátorský pruzkum detailne identifikuje umelecká a umeleckoremeslná díla, technologii jejich vytvárení, hodnotí stav jejich poškození a míru zachovatelnosti. V prípade obnovy del moderní architektury, kdy nebylo dílo v case složite prevrstveno, se pro základní a podrobný pruzkum z hlediska popisu ustrojení stavby (analogický morfologickému popisu u pruzkumu stavebne-historických) užívá termín stavebne-architektonický pruzkum.
Speciální pruzkumy poskytují významné doplnkové informace, zejména pro presnejší dataci staveb, pro poznání specifických užitých technologií, které bývají významné z hlediska kompatibility s technologiemi používanými pri obnove. Významné místo v soucasné praxi mají pruzkumy barevnosti fasád, jejichž výsledky výrazne ovlivnují záverecnou podobu obnovovaného díla. Zjištení o barevnosti plášte a jejím vývoji bývají bud predmetem samostatného pruzkumu, anebo soucástí rozsáhlejšího pruzkumu restaurátorského.

Diagnostické pruzkumy odborne analyzují stavebne technický stav díla. Stavebne-technický pruzkum zejména založení a stav zdiva, stav nosných konstrukcí a klenebních systému, stropu, krovové konstrukce, omítek a ostatních významných komponent stavby, dále rozsah jejich poškození a míru zachovatelnosti jednotlivých prvku. Dle stavu objektu je možné provádet i posouzení a pruzkumy speciální (pruzkum vlhkostních pomeru stavby, salinity, pruzkum mykologický a výskytu drevokazného hmyzu, pruzkum chemického složení dríve aplikovaných chemických prostredku aj.).

Dokumentace stavu objektu významne doplnují ostatní pruzkumy a v prípadech složitejších objektu bývají též podmínkou (presné zamerení stavby) ci velmi užitecnou pomuckou v rámci predprojektové prípravy i vlastních projekcních prací (fotogrammetrické zamerení, fotodokumentace pracovní i profesionální, prípadne videodokumentace). 
Zejména v prípade konzervacního a restaurátorského prístupu k obnove plášte, kdy nemusejí být jednotlivé plochy fasády dané jejím clánkováním vzhledem k jejich ruznému stavu danému nepravidelnostmi poškození v case zpracovávány jednotne a zpusob obnovy nelze popsat prostým predpisem ve standardní projektové dokumentaci, jsou speciální dokumentace stavu objektu nezbytné. Na jejich základe by mely být vytváreny speciální dokumentace projekcní zachycující detailne zpusob zpracování jednotlivých ploch (tzv. projekt konzervace obsahující maximálne presne vyjádrenou nálezovou situaci, vcetne stavu jednotlivých míst a následne zpusob úpravy jednotlivých míst).

Cílem pruzkumu je presný popis obnovovaného díla, zjištení jeho objektivního stavebne technického stavu a poznání a posouzení jeho hodnoty v širších souvislostech. Ruzné pruzkumy proto nesmejí být provádeny úcelove - napríklad s ohledem na investicní zámer a z nej vyplývající základní predpokládanou a dovolitelnou zmenu objektu, ale tak, aby poskytovaly kvalitní podklad pro rozhodování pracovníku památkové péce i projektantu obnovy.
Z hlediska šetrnosti prístupu k dochované historické substanci je žádoucí provádet pruzkumy predevším tzv. nedestruktivními metodami, aby nedocházelo k poškozování ci zániku nekterých prvku anebo vrstev ješte pred rozhodnutím o koncepci jejich obnovy. Zejména obcas potrebné zásahy sondážní musejí být provádeny velmi uvážlive a profesionálne, napríklad restaurátory anebo experty v oblasti památkové péce, a tak, aby nevyvolaly rozsáhlejší destrukcní zmeny ci trvalé poškození významných partií díla.

		IV. Pracovní a technologické postupy

Technologickým postupem obnovy plášte rozumíme racionální a postupný proces dílcích fází obnovy (napríklad odstranení degradovaných a nezachranitelných prvku a cástí zdiva, konzervace zdiva zachovávaného, jeho doplnení a povrchová úprava a další), v jejichž rámci se užívají jim príslušné a pro daný plášt vhodné stavební materiály a stavebne chemické látky, jak je definuje projekt obnovy, resp. projekt provádecí, prípadne též restaurátorský zámer. Casový harmonogram návaznosti postupu a koordinace remesel musí být stanoven racionálne, aby nedocházelo k poškozování již ukoncených fází obnovy opoždenými zásahy, a zejména pak, aby bylo možné v plné míre kvalitne realizovat užívaný technicko-technologický proces - napríklad vyzrání maltoviny.
Zvolené materiály musejí být nejen vzájemne kompatibilní, ale též svým složením adekvátní vzhledem k stavebne-fyzikálním vlastnostem historické stavby, jejíž je plášt soucástí, aby nedocházelo k neprirozené degradaci obnovovaného díla (napríklad rozpadu zdiva pod nevhodne složenou omítkou, k chemickému rozkladu maltovin neprodyšne uzavrených nepropustným náterem ci odlupování barevného náteru spolu se svrchními vrstvami omítky, jež je též závažnou vadou estetickou). Neméne významné jsou i historická adekvátnost zvolených materiálu z hlediska zachování vypovídací hodnoty stavby, specifických optických vlastností jejích povrchu, které spoluurcují vzhled obnoveného díla, a zpusob následného stárnutí, duležitý zejména u náterových hmot.

	1. Dobové a soucasné technologické postupy a jejich uplatnení

Dobové technologické postupy limitované škálou používaných materiálu, jejich složením a specifickým zpusobem zpracování, tvorí jednu z nejvýznamnejším složek vypovídací hodnoty díla a v tomto smyslu jsou predmetem ochrany. Vyznacují se zpravidla i hlubokou stavebne- technickou zduvodneností, mnohdy prekvapivou trvanlivostí a specifickými estetickými kvalitami (drevem ci kovem utahované omítky, rucne tesané trámy a kamenicky zpracované architektonické prvky, foukané sklo okenních tabulí apod.). Prípadné odstranování produktu techto postupu proto musí být maximálne obezretné. Nekteré suroviny a zpusoby zpracování materiálu jsou navíc dnes velmi obtížne dosažitelné, “opakovatelné”, a nezrídka bývají ekonomicky nedostupné, takže adekvátní náhrada je nemožná (zaniklé lomy na kámen specifických kvalit). To pripouští odstranování pouze v prípadech, kdy je príslušná materiálová substance neudržitelná.
V prípade doplnování zaniklých cástí plášte - je-li toto doplnení žádoucí a je-li obsaženo v koncepci obnovy (zejména v prípade doplnování odstranených zdegradovaných omítkovin u obytných domu, kde se tyto cásti obvykle i oprávnene doplnují) - je užívání dobových technologií zásadne preferováno, a v rade prípadu musí být i jednoznacne predepisováno. Nepromyšlená akceptace materiálu, které dnes nabízí prumysl stavebních hmot a jejichž složení nebylo vytváreno s ohledem na specifické požadavky oboru obnovy památek, predstavuje zejména nekterými svými produkty (cementy, pytlované omítkoviny ci štuky, sanacní omítky, akrylátové fasádní barvy a další) vážné narušení vhodných stavebne technologických postupu. (Specifická problematika architektury z období moderny a architektury moderní z hlediska technologií obnovy vyžaduje zvláštní, na tomto míste neuvažované postupy).
Casto opakovaný a hojne zneužívaný slogan, že historické památky musejí obnovovány na úrovni konce 20. století je treba upresnit: Historické památky musejí být obnovovány na úrovni dosaženého poznání stavu a vývoje objektu a znalostí dobových technologických postupu. Zásadne však ne prevažujícími typy stavebních materiálu a hmot ci prímo výrobku - jako jsou napr. plastová okna - užívaných ve stavebnictví mimo oblast obnovy architektury. Plášte památkove chránených budov i budov v územích pod plošnou památkovou ochranou je nezbytné v maximální možné míre obnovovat dobove príslušnými technologiemi, pri využití široké škály konzervacních a restaurátorských technik, což nevylucuje adice specifických látek v nekterých postupech, napríklad velmi malého objemového podílu disperzí v náterových barvách vápenných.

	2. Nežádoucí pracovní a technologické postupy

Za nežádoucí (prípadne neprípustné) technologické postupy jsou považovány ty postupy, které odporují základním zásadám obnovy pláštu, uvedeným v oddílu 4 kapitoly I - nadbytecne odstranují dochované prvky a materiály, vnášejí do obnovovaného díla nevhodné stavební materiály ci neprimereným zpusobem obnovují materiály dochované, címž výrazne snižují verohodnost díla.

	a/ postupy eliminacní
Charakterizuje rozsáhlá škála neoduvodnených eliminacních zásahu pri obnove pláštu. Zvlášte jde o likvidace dochovaných a opravitelných prvku stavebne truhlárských, predevším oken, dále znacne rozšírené nadbytecné otloukání omítek, vcetne vrstev nezdegradovaných, které jsou pri náležité péci udržitelné. V prípade prvku kamenných je potom zásadne nevhodná nadbytecná výmena prvku konzervovatelných ci jejich pretesávání anebo mechanické prebrušování. Neprípustné jsou též zdánlive jemnejší metody, napríklad užívání techniky pískování k cištení a povrchové úprave režných materiálu, které vede k jejich “slepnutí” a casto muže být zcela protichudné tvurcímu zámeru, jímž bylo využití strukturální krásy techto materiálu v kompozici plášte. Zpravidla nevhodný je u starších a casem zerodovaných kamenných prvku ostrik tlakovou vodou, zvlášte obsahuje-li abraziva.
Pri obnove strech potom je nežádoucí úplná a nezduvodnená výmena veškeré krytiny.

	b/ adice nevhodných materiálu
Druhou závažnou oblastí nevhodných postupu jsou adice ahistorických a nekompatibilních stavebních materiálu v procesu obnovy, zejména uplatnování cementových omítek pri obnove omítaných vápenných fasád, nepromyšlené uplatnování omítek sanacních, intenzivní napouštení omítkových podkladu pod barevné nátery disperzemi, užívání rozpouštedlových, akrylátových a silikonových barev pro svrchní nátery ci užívání náterových hmot s hrubými frakcemi anebo s príliš velkým obsahem plnidel, které zastírají jemný a presný rukopis tradicní štukatérské práce. Takovéto postupy jsou nevhodné z hledisek stavebne chemických a stavebne fyzikálních, protože mohou vést až k predcasné degradaci obnoveného plášte, napríklad k dnes již dobre patrnému praskání a olupování náteru disperzních u pláštu obnovovaných na pocátku 90. let, ci prímo k odpadávání svrchních vrstev omítky. Zpravidla se však projevují i ve vzhledu plášte neverohodnými lesklými ci “sterilními”, “syntetickými”, “koženými” povrchy.

	c/ nevhodné (dezinterpretující) postupy sjednocovací
Velkým nešvarem je mechanické sjednocování celých ploch fasády namísto lokálních retuší, napríklad celoplošné syté napouštení kamene, jeho cernení, a zejména sjednocování režných a omítaných ploch ve fasádách, které se projevuje napríklad natíráním lícových cihel a tvrdých omítek, a které bývá již také ahistorickou, nepochopenou interpretací fasády, významne snižující verohodnost obnovovaného díla.

	d/ špatne nacasované a neprofesionálne koordinované postupy
Poslední skupinou nevhodných postupu je špatné nacasování obnovy plášte z hlediska klimatických podmínek - provádení prací v zimních, pozdních podzimních a casných jarních mesících. Chybou je též prekotná obnova, která neumožnuje optimální  realizace technologických postupu a muže se projevit i ve vzhledu obnoveného díla (predcasne filcování povrchu, jehož dusledkem je vystoupení pískových zrnek na povrch zhlazené maltoviny, vede napríklad k nepresných, hrubým povrchum, které jdou proti duchu tradicní štukatérské práce). Obecne neprípustné je nedodržování technologické kázne v jakékoliv fázi technologických procesu, jež se pri obnove plášte Uplatnují..

	3. Vhodné a žádoucí pracovní a technologické postupy

Vhodnými a žádoucími technologickými a pracovními postupy rozumíme takové postupy, které splnují kritéria obecných zásad ochrany a obnovy pláštu uvedená v kapitole I/4.
Zejména jde o postupy šetrné k dochované historické hmotné substanci plášte, která je predmetem ochrany, o postupnou aplikaci vhodných stavebních materiálu z hlediska stavebne fyzikálních požadavku na obnovený plášt a jejich verohodné a remeslne kvalitní zpracování.
Ve vetšine prípadu - pokud není plášt specifickým zpusobem poškozen a degradován (zejména nekterými stavebne chemickými produkty náterových hmot z poválecné éry) - to znamená užívat dobové technologické postupy a materiály, vcetne specifických a dnes zanedbávaných zpusobu nanášení a úpravy maltoviny (napríklad utahování drevem a kovem) ci rucního opracování kamene. Prípadné využití soucasných stavebních materiálu nevytvárených speciálne pro obnovu památek musí být vždy co nejbedliveji zváženo a smí být povoleno jen ve zcela zvláštních a ojedinelých prípadech
Vzhledem k velmi rozdílnému stavu jednotlivých pláštu z hlediska jejich stavebního vývoje, stupne dnešní zchátralosti ale i napríklad z hlediska složení a vlastností užívaných maltovin, jakožto i vzhledem k ruzným možným pojetím obnovy, je nemožné stanovit jednoduchý a všeplatný recept, úspešne aplikovatelný ve všech prípadech. Jednoznacne prosazovat konkrétní stavební materiál a jeho složení, ci jediný technologický postup je odborne nesprávné a nežádoucí. Je však možné a duležité upozornovat na nekteré materiály a technologické postupy, které jsou - krome jednotlivých kontraindikovaných prípadu - šíreji akceptovatelné a zvlášte vhodné, a požadovat jejich uplatnení v praxi.

	a/ fasády omítané vápenné
V oblasti omítaných pláštu jde zejména o technologie založené na vápenných maltách a náterech a o tradicní štukatérské práce se speciálne upraveným štukem ci sádrou. Pokud to nálezy potvrzují, anebo pokud dojde k oduvodnenému rozhodnutí orgány památkové péce, je vhodné používat v poslední dobe opet rehabilitované postupy vnitrne probarvovaných omítek (zvonice chrámu sv. Mikuláše na Malé Strane, kostel sv.Salvátora a sv. Jiljí na Starém Meste), vcetne speciálních prísad (drcený kobaltove modrý sklenený strep na obnoveném plášti Toskánského paláce). V prípade nárocnejších štukových prvku, zejména reliéfu, plastik, kartuší, zvlášte složitých a výpravných portálu ci šambrán je žádoucí provádet jejich konzervaci a obnovu restaurátorskými postupy. Zásadne žádoucí je odstranování starších disperzních náteru pred soucasnou obnovou.

	b/ fasády z tzv. tvrdých omítek (umelého kamene)
Pri obnove tvrdých omítek je žádoucí zachovávat v maximální míre dochovanou hmotnou substanci omítkoviny, vcetne rukopisu opracování, zejména dílcího kamenického zpracování, a nepotlacovat její strukturu barevným nátery (Široká cp .36 a 37/Josefov) ci preomítnutím. Jejich prípadné odstranení - napríklad ze starších kamenných prvku ci z typických prvorepublikových “okopných soklu” - musí být bedlive zváženo. Je treba dbát na technologickou kompatibilitu a nenápadnost doplnovaných a tmelených míst a jejich sjednocení s ostatním povrchem (velmi negativním príkladem neprofesionálního tmelení je obnovený plášt domu u cp. 42/I v Kaprove ulici).

	c/ fasády kamenné
V prípade novejších a relativne dobre zachovalých fasád celokamenných ci fasád s velkým podílem kamenných ploch (desek) je možné použít po zkoušce citlive a primerene ostrik tlakovou vodou. V prípade starších fasád s kamenným obkladem je nezbytné volit prístupy restaurátorské, od jejich cištení a konzervace pres prípadné výmeny zcela zdegradovaných prvku až po finální úpravy povrchu, a to v míre maximálne šetrné k dochované historické substanci a zpusobem, který vede k žádoucímu optickému sjednocení nových a starých prvku a zejména tmelených míst.

	d/ obnova strech a strešních partií
Pri obnove strech je treba maximálne šetrne pristupovat k ochrane krovu, zejména krovu domu z období historických slohu, bedlive zvažovat prípadné odstranení jednotlivých prvku krovové konstrukce a povolovat jej pouze v krajním prípade jejich neudržitelnosti. Je žádoucí provádet speciální pruzkum stavu dreva a jeho prípadného napadení, a teprve na jeho základe rozhodnout o prípadném užití fungicidních, insekticidních ci drevo zpevnujících látek. Prípadná výmena krovových prvku jakožto i veškeré klempírské práce musejí být provádeny tradicními remeslnými postupy a s potrebnou mírou “remeslnické inteligence” pri rešení ruzných obtížných dílcích problému, které se zde nezrídka vyskytují.
V prípade obmeny pálené ci bridlicové strešní krytiny i starých krytin eternitových z konce minulého a prelomu tohoto století je nanejvýš žádoucí -pokud to její fyzický stav umožnuje - historickou krytinu prekládat a doplnovat prvky novými. Je nezbytné volit zásadne tradicní krytiny i zpusoby pokládání a vyvarovat se nadbytecného uplatnení klempírských prvku na úkor klasické pokládky (zejména) taškovou krytinou. 
Historický materiál sám o sobe, napríklad rucne formované tašky, pokud se ješte na nekterých stavbách zachovaly, predstavuje dobový produkt stavebnictví a je hoden nejvyšší ochrany. Výslednou “strakatost” strešní krajiny pri takovémto prístupu mužeme pokládat za pozitivnejší výsledek než monochromní totálne vymenené plochy dnes obnovovaných strech, a to nejen z duvodu zachování historické substance, ale i proto, že stav postupné obmeny strešní krajiny i obmen dílcích, na jednotlivých objektech, odpovídá lépe dlouhodobým historickým procesum jejích promen, než radikální celoplošné výmeny na rozsáhlých územích, které prišly s lety devadesátými.

	4. Restaurátorské postupy

Restaurování umeleckoremeslných a umeleckých výtvarných del je specifickým profesionálním zpusobem obnovy nemovitých a movitých kulturních památek a výtvarných a umeleckoremeslných del vubec. Jednotlivé obory restaurátorské cinnosti charakterizují speciální metody, obory samy pak dlouholetá tradice. Restaurování výtvarných del v architekture je významnou složkou v procesu obnovy díla jako celistvé umelecké struktury. Restaurují se nejen díla v užším slova smyslu výtvarná (fresky, sochy, reliéfy), ale též významné architektonické prvky (napríklad kamenné portály, významné štukové prvky) ci umeleckoremeslné prvky architektonické kompozice (napríklad mríže).
Úspešná praxe obnovy pláštu ukazuje, že je vhodné rozšírit okruh pusobnosti restaurátoru i mimo tradicní rámec, a využít restaurátorských zkušeností napríklad pri výberu ci míchání definitivních tónu barevných náteru fasád. Zejména prínosné však muže být restaurátorské scelování fasádních povrchu prostrednictvím ruzných typu lokálních retuší, prípadne patinací.
Tento prístup, realizovaný na rade objektu mimo Prahu, mužeme charakterizovat nejen jako obnovu díla s restaurováním dílcích umeleckých a umeleckoremeslných prvku, ale prímo jako restaurování architektury jako svého druhu výtvarného umení. Využití zkušeností a dovedností restaurátoru jak v procesu projektu obnovy a stanovení zpusobu prezentace, tak i pri realizaci povrchových úprav, vyhrazených dosud stavebním firmám, muže výrazne prispet k úspešnému zvládnutí obnovy díla. Restaurování architektury se uplatnuje zretelne predevším u konzervacní strategie obnovy, významné a málo využívané místo však bezesporu má též u strategií rehabilitacních. Restaurování pláštu je vysoce žádoucím zpusobem obnovy u množství významných objektu, které si zaslouží podporu a preferenci v grantových programech.

		V. Prvky plášte

	1. Fasády

Fasády tvorí zpravidla nejkomplikovanejší soucást pláštu budov a v obecném smyslu zahrnují též veškeré architektonické clánky, okna, umelecká díla atp.. Jednotlivé komponenty musejí být pri obnove díla vždy pojímány ve vztahu k celku obnovované fasády, resp. plášte, nastolují však zároven nekteré specifické otázky. Z tohoto duvodu tvorí popis žádoucích a nevhodných zpusobu obnovy vybraných nejvýznamnejších prvku samostatné oddíly této kapitoly. V oddílu fasády “zustává” predevším problematika ochrany a zpracování materiálu, z nichž je fasáda utvorena, bez zvláštního prihlédnutí k jednotlivých komponentám, které si vyžadují specifickou ochranu, popsanou v oddílech dalších. Problematice barevného rešení je venována kapitola VI.

1/a. Fasády omítané vápenné
Tvorí prevažující cást pražského památkového fondu a svými specifickými kvalitami zpracování omítkovin ci práce štukatérské predstavují kulturní hodnotu prvoradého významu. Její dusledná ochrana není tak jednoduchou záležitostí, jak by se mohlo zdát. Ve stavební praxi se mnohdy používají nevhodne složené omítkoviny, pracovníci  stavebních firem obcas obtížne zvládají jemnejší práce štukatérské, castá prestavba parteru spojená s výmenou výkladcu vede k improvizovaným a neprofesionálním úpravám bosáží atp.. Hodnotu díla pak mnohdy potlacují nevhodne zvolené barevné odstíny fasádními barvami nevhodného složení.
Pri obnove vápenných fasád je nezbytné zachovávat v maximální možné míre uchovatelnou historickou omítkovinu, zejména pak u del z období historických slohu, užívat omítkoviny svým složením maximálne kompatibilní s nálezovou situací na objektu,
dusledne a kvalitne provádet zednické úpravy povrchu a veškeré štukatérské práce.
Doporucené postupy pro tuto kategorii fasád jsou popsány v kapitole IV/3/b.

1/b. Fasády kamenné
Kamennými fasádami rozumíme v tomto oddílu a/ fasády “celokamenné”, tj. takové, které byly v dobe svého vzniku vytváreny jako “architektura z kamene” ( s použitím peclive tesaných kvádríku, inkrustacních desek a prvku architektonických clánku), a b/ fasády puvodne omítané, jež byly v rámci pozdejších purizujících úprav predevším 19. století obnaženy na kámen (vetšinou prevažující lomové zdivo s tesanými clánky), a zpravidla vyspárovány, a v této podobe již dnes tvorí plnohodnotnou kulturní vrstvu. Do kategorie kamenných fasád zahrnujeme z hledisek sledovaných v této kapitole též kamenné fasády z období historismu a 20. století.
Základní zásadou, jakkoliv muže znít banálne, je, že “celokamenné” fasády je neprípustné omítat ci znovuomítat a celopokryvne lícit. V prípadech fasád skupiny a/ z duvodu totální ahistorické neverohodnosti až nesmyslnosti takového zásahu, u fasád skupiny b/ potom zejména proto, že by došlo k eliminaci dlouhodobe stabilizovaného kulturního obrazu památky, zejména stredoveké. (Jiná situace samozrejme nastává v prípade casem erodovaného díla, u nehož opadávají líce omítek ci prípadne omítka až na kámen. V tomto prípade je zcela nevhodné volit dnes jednoduše purizující postupy a historické omítky odstranovat, anebo naopak celé fasády jednoduše otlouci a znovu nahodit - viz prípad tzv. Biskupské veže na Malé Strane. Takováto díla, zejména pak stredovekého puvodu, musejí být ve stavu, v jakém se dochovala, predmetem prísné, nejlépe konzervacní ochrany a obnovy).
Pri obnove kamenných fasád je mimo jiné a zejména nezbytné chránit tyto jejich charakteristiky - dochovanou hmotnou substanci, spárorez, zpusob spárování a strukturu zpracování kamene.

	a/ dochovaná hmotná substance
Je predmetem prvoradé ochrany z hlediska verohodnosti díla. Výmenu kamenných prvku je treba omezit na zcela nezbytné minimum, zejména v prípade tesaných kamenných clánku. I vlastní lomové zdivo je treba zachovávat v maximální možné míre pro jeho steží nahraditelné charakteristiky vypovídací a pro puvab daný hodnotou stárí. Poškozené tesané clánky je možné tmelit, prípadné praskliny též velmi citlive vyplnit maltovinou stejné barevného tónu dosaženého jejím probarvením.

	b/ spárorez
Spárorezem rozumíme strukturu uložení jednotlivých kamenných desek a prvku, která je krome své všeobecné vypovídací hodnoty v prípade dílcích zmen i cenným zdrojem informací o vývoji stavby. Spárorez stavby je neprípustné menit a napríklad v prípade doplnovaní prvku “drobit “ ci prizpusobovat dimenzím nového materiálu.

	c/ spárování
Spárováním rozumíme zpusob uložení kamenného zdícího materiálu do maltoviny. Ten se promenoval behem historického vývoje a lišil se u staveb neomítaných a omítaných. Pri každé obnove celokamenné fasády i pri obnove fasád prošlých dnes již zachováníhodnými úpravami puristickými a prezentovaných jako “celokamenné”, stejne jako u staveb poškozených, s výrazne obnaženým kamenem, které z hlediska památkové péce nemají být celopokryvne omítány, je vždy nutné zachovat historický zpusob spárování.
Zejména nežádoucí je odstranovat šmahem zbytky historické maltoviny a plášt celkove nove prespárovávat a tím sjednocovat, zvlášte pak v prípadech, kdy se dochovaly na objektu ruzné historické projevy spárovacích technik. Otázka preomítnutí lomového zdiva se zcela odpadlou omítkou musí být rešena vždy vzhledem k charakteru objektu a zvolené strategii prezentace.
V prípade obnovovaného historického zdiva lomového je neprípustný dosti rozšírený ahistorický zpusob spárování “peclivou” vysokou a k líci kamene vystouplou spárou rovnobežnou s približnou rovinou líce, který vede k utopení kamene v maltovine a potlacuje strukturální kvality zdiva.

	d/ zpusob opracování
Zpusob rucního opracování kamene tesáním a struktura lámaného kamene tvorí nenahraditelnou soucást hodnoty historického objektu a nesmejí být v procesu obnovy zastreny prebrušováním ci neadekvátním chemickým ci hrubým mechanickým cištením. Prípadné nove doplnované prvky se musejí vyznacovat v zásade stejnými strukturálními kvalitami danými výberem vhodného materiálu a zpusobu jeho opracování. Neprípustné je užívání prvku strojove rezaných.

1/c. Smíšené a ostatní typy
Do podskupiny smíšených typu radíme díla se znacným podílem kamenných prvku, zejména napríklad inkrustacních kamenných desek soklových, a díla, jejichž prucelí jsou prevážne celokamenná a bocní fasády omítané (napríklad kostel sv. Františka z Asissi na Križovnickém ci budova Mestské knihovny na Mariánském námestí na Starém Meste) ci díla, která kombinují prírodní a umelý kámen (tvrdou omítku) s plochami omítanými (napríklad budova Nové radnice na Mariánském námestí).
V prípade jejich obnovy je nezbytné dbát zejména na kompatibilitu prezentace kamenných a omítaných cástí tak, aby se dílo jako estetická struktura nerozpadlo. Zejména nevhodné je cernit kámen a omítané cásti obnovovat “svítive” - viz též kapitola VII/5., ci pretírat místa a prvky z umelého kamene, jež svým výrazovým vyznením musejí být interpretovány jako soucást “kamenných partií” fasády (viz prípad Nové Radnice).
Mezi ostatní typy radíme fasády z lícových cihel a tvrdých omítek, a cihelné fasády kdysi omítané, avšak dlouhodobe stabilizovane prezentované jako cihlové (Karolinum). Pri obnove fasád z lícových cihel je nezbytné omezit na minimum prípadné odstranovaní zdegradovaného cihelného materiálu, zejména proto, že je obtížne plnohodnotne nahraditelný. Neprípustné je jeho natírání. V prípade fasád z tvrdých omítek je treba dbát doporucení uvedených v kapitole IV/3/b.
Mimorádne prísnou ochranu a konzervacní obnovu si zasluhují reliktne dochované  drevené historické fasády roubené ci hrázdené.

1/d. Fasády moderní architektury
Významnou soucást pražského památkového fondu tvorí díla z období moderny a díla v užším slova smyslu moderní, zejména meziválecná díla funkcionalistická. Jejich obnova predstavuje velmi nárocný úkol predevším pro:
	a/ specifické užité stavební materiály a s nimi spojené technologie - železobetonové konstrukce, konstrukce ocelové, lícové cihly, celoplošné keramické obklady, opaxitové sklenené výplne a další 
	b/ zpravidla velmi nárocné provedení v intencích prísných dobových estetik, které velmi omezuje až znemožnuje zmeny dílcích prvku, napríklad clenení oken, tlouštku a profilaci rámu ci zmeny materiálové
Obnova výše uvedených materiálu, pokud došlo již k jejich poškození, což ovšem nebývá vždy pravidlem, je velmi nárocná pro neexistenci identických produktu soucasného stavebního prumyslu. To velmi komplikuje prípadné doplnení plášte. Moderní estetika zpravidla akcentuje a rozvíjí méne prvku ve svých kompozicích než architektura historická a historizující, “hraje na méne strun”, o to vetší význam však tyto prvky jako složky kompozice díla mají, o to citlivejší jsou na prípadné eliminace anebo zmeny. Již pouhá zmena clenení oken muže zcela deformovat výraz obnovené budovy, napríklad v prípade osazení plastových oken (palác Chicago na Národní tríde) ci preomítnutí tvrdé omítky.
Je treba zduraznit, že z estetiky moderní meziválecné architektury intenzivne vycházela i architektura období poválecného, v nemalé míre z ní vychází též architektonická tvorba soucasná. Poválecné práce se z rady složitých duvodu - zejména materiálne technické základny stavebnictví i z duvodu posunu a rozvoje architektonického myšlení - znatelne liší v nekterých akcentech materiálových, v nárocnosti a “cistote” provedení ci ve zpusobech zpracování detailu od moderní architektury meziválecné. Nerespektování její specificnosti z techto hledisek je neprípustné, nebot je matoucí, zastírá dobové charakteristiky díla, nevhodne obnovované stavby aktualizuje a približuje je poválecné anebo méne invencní soucasné produkci.

	2. Umelecká výtvarná a umeleckoremeslná díla

Mimorádne významnou soucást pražské architektury tvorí výtvarná umelecká a umeleckoremeslná díla vubec. Jejich kvalita, cetnost i úzké propojení s architekturou, zejména v nekterých slohových obdobích, výrazne spoluurcují pražského genia loci (napríklad barokní sochy a plastiky v prucelích palácu i meštanských domu, štukatérské práce z období historismu, secesní díla z kovu a skla aj.). Vyžadují proto maximálne citlivou a kompetentní konzervacní obnovu restaurátorskými zpusoby, zahrnujícími propracované metody analýzy stavu díla, zpusobu fixace a konzervace jeho hmotné substance, prípadne též interpretace prostrednictvím jejího scelení specifickými postupy restaurátorských retuší, zejména lokálních v míste oprav, a provedení techto prací licencovaným restaurátorem v príslušné kategorii.
Z hlediska míry zásahu do hmotné substance umeleckého díla rozlišujeme zásahy ryze konzervacní, restaurátorské v užším slova smyslu a reprodukcní, jejichž smyslem je porízení kopie. 
	Zásahy konzervacní charakterizuje duraz na nezmenenou podobu díla po ošetrení konzervacní prostredky, a tedy mimo jiné i jeho ponechání v prípadném stavu (cástecne) torzálním. Konzervacní zpusob ošetrení socharských umeleckých del vylucuje cištení tlakovou vodou, a mechanické prebrušování ci pretesávání povrchu.
	Zásahy restaurátorské v užším slova smyslu charakterizuje krome zákroku konzervacního charakteru též dotvárení díla v rozlicném rozsahu a zpusobu pojednání doplnovaných cástí - od doplnení výrazných a scházejících cástí díla, které tvorí významnou soucást jeho kompozice, po doplnování materiálu v dílcích a, relativne!, podružných místech. Individuální charakter každého jednotlivého výtvarného díla, individuální stav jeho poškození i poloha a význam, které zaujímá ve strukture díla architektonického vyžaduje vždy individuální posouzení každého restaurátorského zámeru jak z hlediska navrhovaného zpusobu konzervacního, tak též z hlediska výsledného pojetí prezentace, vcetne prípadných zásahu doplnovacích. 
Restaurátorské zásahy (v užším smyslu) s sebou vždy prinášejí v urcité, byt i velmi malé míre výtvarnou licenci, zvlášte v prípade výraznejšího doplnovaní, která skrývá nebezpecí dezinterpretace trebaže poškozeného, presto autentického originálu. Zároven však zejména propracovaným systém ruzných lokálních retuší imitativních, prípadne též cárkových a strukturálních v oborech malírských, umožnují restaurátorské zásahy patrne nejdokonalejší zpusob zachování díla jako estetické struktury, jež byla ve své vypovídající hodnote poškozena casem. 
Míra možného ci vhodného doplnení výtvarného díla je podmínena též samotným druhem výtvarného umení a jeho specifickými charakteristikami - u poškozeného díla malírského, napríklad fresky, je možné v prípade míst s doplnovanou omítkovinou, resp. míst tmelených použít vhodne tónované retuše sjednocujícího charakteru, chybí-li cást díla socharského je takováto ve své podstate neutrální, “amorfní“ retuš samozrejme vyloucena. V prípade del vitrážových - pokud nejde o díla zcela mimorádné umeleckohistorické hodnoty, která mohou být fixována též jako torza s predsklením - je doplnení z funkcního hlediska nezbytné atp.
Vzhledem k tomu, že jakékoliv zacházení s historickým umeleckým dílem vyžaduje maximální obezretnost a má být provádeno zásadne restaurátorem, rozumíme restaurátorskými zásahy v širším slova smyslu jak výše uvedené restaurátorské zásahy, tak i zásahy konzervacní.
	Zásahy reprodukcními rozumíme zásahy, jejichž cílem je vytvorení kopie díla, které je bud nadále zcela neudržitelné, anebo bylo rozhodnuto o jeho transferu a deponování na méne exponovaném míste. Z hlediska podkladu pro kopii mužeme rozlišit výtvarná díla existující, avšak poškozená, a díla zaniklá, o jejíž obnove (restituci) v míste bylo rozhodnuto. Pri takovémto rozhodování je vždy treba velmi peclive vážit mezi autenticností jedinecného prvku a jeho hodnotou jako díla zformovaného casem a mezi celistvostí fasády jako umeleckého díla. Otázka vytvárení a osazování zaniklých výtvarných del je patrne ješte složitejší, ba prímo choulostivá, zvlášte pak u del prokazatelne významných. Zejména u socharských del z kamene je navíc velmi obtížné vytvorit plnohodnotnou kopii v každém z obou prípadu. Výduskové kopie z umelého kamene tesaná socharská díla plnohodnotne nahradit nemohou, proto by u del umístených relativne blízko vnímateli mely být užívány jen v krajním prípade. Ani tesané kopie však nebývají náhradou zcela adekvátní, zejména z hlediska rukopisu opracování kamene 
V prípade projevu charakteru spíše umeleckoremeslného, predevším pak del nebo prvku štukatérských, je zpravidla na základe dostatecné dokumentace kvalitne vytvorená kopie duležitou soucástí obnovy plášte jako estetické struktury a umeleckého díla.

I z hlediska památkové péce je tedy pomerne složitá otázka klasifikace umeleckých a umeleckoremeslných projevu vzhledem jejich príslušnosti k volnému výtvarnému umení ci oblasti umeleckého remesla významná. Výtvarná díla nicméne bývají natolik úzce provázána s projevy umeleckoremeslnými, zejména štukatérskými a kamenosocharskými, že není treba celek plášte z hlediska zastoupení “spíše volných” a “spíše umeleckoremeslných” del preúzkostlive klasifikovat. I opakovaná a “vzorníková” štukatérská rešení bývají “individualizována” svou polohou ve fasáde, kde casto tvorí její akcent ci sémantické ohnisko, a jejich obnova by tedy mela být vedena jako obnova jedinecného prvku. Všeobecný trend postupného rozširování restaurátorských zásahu i na prvky, které bychom mohli považovat za ryze architektonické - šambrány, supraporty, kamenické clánky - ci dekorativní - vzorníkové štukatérské figurální prvky napríklad -  tomu ostatne odpovídá a je žádoucí. Otázka prípadného doplnování poškozených del ci umeleckoremeslných prvku se ve spolupráci s restaurátorem jiste reší podstatne lépe, než v prípade absence této profese v procesu obnovy.
Z hlediska výkonu památkové péce a samotného procesu obnovy je spíše nekdy obtížné stanovit jaký prvek ješte zahrnout do restaurátorského zpusobu obnovy a jaký již nikoliv. Restaurátorské zpracování je žádoucí všeobecne u dominantních anebo velmi složitých prvku štukatérských, zejména figurálních ci z bežným zpusobem obtížne obnovitelného kuksteinského vápna, dále u sgrafitových omítek, kovárských a pasírských prací, keramických dekorativních prvku, mozaik a del vitrážového umení.
V prípade neudržitelného a nezachranitelného díla štukatérského, jak bylo výše uvedeno, je možné a vhodné vytvorit jeho kopii, v prípade výmeny socharských del kamenných je nezbytné vyhodnotit stav poškození díla a jeho prognózu, a teprve na tomto základe rozhodnout o prípadném vytvorení kopie a zpravidla i deponování poškozeného originálního.
Do kategorie umeleckoremeslných prvku, zvlášte tvorí-li dekorativní soucást fasády, mužeme v pražském prostredí zahrnout i prvky sklenené, terakotové a glazované keramické, dále pak prvky kovové kovársky a pasírsky zpracované a prvky litinové. Také v tomto prípade platí zásada maximální šetrnosti dochované hmotné substanci, mimo jiné i proto, že adekvátní náhrada v podobe presné kopie prípadne odstranovaného prvku je nekdy, zvlášte u del sklenených a z glazované keramiky, velmi obtížná.
V prípade dekorativních leptaných skel a vitrážových del u schodištových oken dnes v prevážné vetšine prípadu chybí nezrídka celé rámy s leptanými tabulemi anebo s výplnemi skládanými do olova, anebo jsou rámy již bez výplní. V takovém prípade je vytvárení kopií zaniklých výplní a doplnovaní výplní poškozených restaurátorskými technikami nezbytností.
V rámci obnovy dochází dodnes v nekterých prípadech k odstranovaní umeleckoremeslných del, zejména vitrážových a z leptaných skel, a k jejich nahrazování zasklením z bežného prumyslove vyrábeného skla (Dušní cp. 939 a 1082/I). Prostá eliminace umeleckých a umeleckoremeslných prvku bez jejich nahrazení prípadnou kopií ci v nejoduvodnenejších prípadech dílem soucasným je zásadne neprípustná. Výjimku mohou tvorit díla ze socialistické éry, která nezrídka svým ideologickým obsahem a výtvarným zpracováním historické prostredí spíše narušovala. I zde však je treba zvažovat hodnotu každého jednotlivého díla, jeho vazbu na celek plášte i skutecnost, že alespon kvalitnejší produkty z této éry zacínáme dnes již vnímat jako specifickou dobovou vrstvu.

	3. Kamenné clánky v omítaných fasádách

Kamenné prvky, zejména pak tesané clánky, patrí k nejvýznamnejším komponentám fasád, které si zejména pro své ušlechtilé zpracování, mimorádnou hodnotu dokumentární a obtížnou nahraditelnost zaslouží zvlášte peclivou ochranu a citlivé zacházení v rámci procesu obnovy celé fasády. Obecný popis vhodných zpusobu zacházení s materiálem z kamene je popsán v kapitole IV/3 a V/1. b a V/2.
Specifický problém z hlediska prezentace predstavují kamenné clánky v omítaných fasádách. Kamenné clánky zpravidla tvorily pro své stavebne fyzikální vlastnosti významné konstrukcní a tektonické prvky stavby a vzhledem ke svému uplatnení ve stežejních místech kompozice díla jsou vnímány i jako klícové prvky významotvorné a “zvlášte presvedciví nositelé hodnoty stárí”. Takovéto vnímání kamene je historicky pomerne mladou záležitostí, pricházející jako širší estetická a kulturní norma až s obdobím romantismu. V období historických slohu byly (krome fasád s úplným kamenným obkladem) kamenné prvky a clánky omítány, líceny a polychromovány a ve své kvalite ušlechtilého prírodního materiálu se neuplatnovaly. Jejich soucasná prezentace ve forme prírodního kamene nebývá tedy ve vetšine prípadu prezentací puvodních stavu, je ale natolik silnou a dlouhodobou normou kulturne estetickou, že ji nemužeme považovat za projev ahistorismu. 
Rozhodnutí o forme prezentace kamenných prvku musí vždy vycházet ze stavu díla a kamenných prvku a nelze je podrizovat apriorne jedinému zpusobu. Omítání dlouhodobe obnažených kamenných clánku však je, až na prípadné vzácné výjimky, zásadne nevhodné. Prípadné lícení barevnými nátery je v oduvodnených prípadech možné, má však radu “kontraindikací”, popsaných v kapitole VI/4/b.

	4. Okna 

Ochrane dochovaných oken, otázkám jejich prípadné nezbytné výmeny a ztvárnení nove porizovaných oken jakožto i jejich barevným povrchovým úpravám, je v praxi výkonu památkové péce v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou venována nedostatecná pozornost.
Historická okna, zejména okna puvodní, porizovaná zároven s fasádou ci její poslední slohovou vrstvou u del složitejšího stavebne historického vývoje, predstavují nejen umeleckohistoricky a dokumentárne velmi cennou historickou substanci, ale zároven též  duležitou a nápadnou komponentu fasády z hlediska verohodnosti ztvárnení celého díla. Nemohou proto být v žádném prípade považována za pouhý stavebne truhlárský prvek jednoduše odstranitelný v prípade estetických závad a mechanicky nahraditelný prvkem novým (zpravidla v detailu znacne zjednodušeným), libovolne umistovaným vzhledem k líci fasády.
V prípade jakýchkoliv zmen, krome prípadu nekvalitních obnov ze socialistické éry, je treba vždy vyhodnotit kvalitu prvku stávajícího, zejména z hlediska možnosti jeho zachování, i kvalitu ztvárnení prípadného prvku nového z hlediska jeho presvedcivosti.

	a/ stabilizace hodná okna  pražského památkového fondu
Zejména ochranyhodná jsou výše zmínená zachovaná okna puvodní osazená v rámci stavby díla ci spolu s poslední hodnotnou casovou vrstvou fasády. Mimorádnou pozornost si zaslouží již vzácne puvodní dochovaná okna barokní a klasicistní; nedocenovanou kulturne-historickou hodnotu predstavuje ale též velmi rozsáhlý fond autentických oken z období historismu, secese i z éry architektury moderní. Rovnež kvalitní okna z pozdejších období osazovaná do fasád starších slohových vrstev nesmejí být podcenována a šmahem nahrazována vetšinou velmi nedokonalými replikami. To platí zejména o pozdne barokních a klasicistních úpravách ranejších barokních fasád
Krome výjimecne zduvodnitelných prípadu jsou predmetem ochrany veškerá okna z období historických slohu, historismu a moderny a puvodní okna architektury z éry moderní.

	b/ žádoucí zpusoby obnovy oken
Zpusob obnovy závisí vždy na jejich hodnote a konkrétním stavu. Žádoucí je zejména konzervace a restaurování oken, predevším v prípade del z období historických slohu, a repasování oken. Je-li jejich stav fyzicky neudržitelný, je optimálním zpusobem náhrady vytvorení co nejpresnejší kopie. Približné repliky, zjednodušené napríklad o nekteré profilace a zpravidla též ochuzené o puvodní prvky jako jsou rozvory, obrtlíky ci panty jsou rešením méne vhodným a v prípade náhrady oken, která jsou soucástí významných architektonických del, jsou neprípustné.
Povrchová úprava oken a jejich barevné ztvárnení musí být voleno v souladu s celkovým rešením fasády, je-li rehabilitována puvodní barevnost fasády, je žádoucí, aby byla z duvodu celkové verohodnosti díla rehabilitována též puvodní povrchová úprava a její barevnost.

	c/ odstranování oken a jejich náhrada okny rozdílnými 
Do této kategorie obnovy patrí takové zásahy, kdy jsou namísto odstranených oken dochovaných osazována okna, lišící se svým charakterem, clenením, prípadne materiálem a nekdy i postavením vzhledem k líci fasády. Z tohoto hlediska existují predevším dva typy zásahu - zásahy modernizacní a zásahy restitucní.

Modernizacní zásahy charakterizuje zejména zmena materiálu, clenení oken a zpusobu otevíraní, která nemá za cíl obnovovat starší stav, ale usiluje o výmenu stávajícího prvku za prvek analogický soucasné stavební produkci. Modernizacní zásahy jsou nevhodným a v mnoha zpusobech neprípustným zpusobem náhrady historických oken v územích pod plošnou památkovou ochranou. Zejména neprípustné je:
1. osazování jakýchkoliv oken plastových ci eurooken!
2. zmena systému otevírání (napríklad dvoukrídlá okna nahrazená krídlem jediným, vyklápecím, s náznakovým clenením)
3. odstranovaní vnitrních špaletových oken spojené s osazením dvojitého skla do krídel oken vnejších. 
Je zejména žádoucí z tohoto pravidla necinit žádné výjimky.

Restitucní zásahy charakterizuje úsilí navrátit okna do starší historické podoby, jež je považována za cennejší, a snaha sjednocovat ruzná okna, pokud se na fasáde dochovala. Restitucní zásahy tohoto typu musejí být vždy bedlive sledovány predevším proto, že pri nich dochází k likvidaci casto hodnotného slohového prvku - a v dusledku toho i slohové vrstvy s její hodnotou vypovídací a estetickými kvalitami - a k jejich nahrazení dílem soucasným, témer vždy neverohodne zpracovaným z hlediska rozdílnosti v clenení oken vnitrních a vnejších a v detailu ochuzeným. U rozsáhlých a významných objektu, zejména z období historických slohu, je snaha sjednocovat okna ruzná z hlediska jejich postavení k líci fasády ci vnitrního clenení zásadne nežádoucí. 
Pri rozhodování hraje významnou roli i aspekt památkového urbanismu - zejména pozdne barokní úpravy oken v líci fasád, které charakterizovaly jako typický prvek pražskou architekturu, byly v povalecné ére šmahem zamenovány za schematické novotvary odsazené hloubeji od líce fasády. Tato tendence pokracuje, byt v podstatne menší míre, i v letech devadesátých (fasáda dominikánského kláštera u sv. Jiljí na Starém Meste). Další pokracování v tomto trendu je nežádoucí. V prípade, kdy je restituce staršího stavu možná, je treba vždy požadovat co nejverohodnejší podání nového prvku, vcetne dodržení specifických dobových konstrukcních a dílcích remeslných pravidel a znaku.
	d/ korektivní obnova (výmena) neplnohodnotných oken
Nezanedbatelnou cást pražského památkového fondu tvorí fasády s okny vsazenými v socialistické sfére v rámci tehdejších obnov ci prímo modernizací. Tato okna v nekterých prípadech hrube narušují hodnotu památky a jsou též zjevnou závadou estetickou (okna typová a všeobecne okna neclenená), v ostatních prípadech jsou zpravidla dílem nekvalitním, charakteristickým nedokonalým remeslným provedením a silným zjednodušením, jež  zachovává mnohdy pouze okenní clenení. Cást techto oken v soucasné dobe dožívá a jejich výmena je žádoucí, nebot tvorí neplnohodnotnou, balastní vrstvu fasády. Na takovouto výmenu je však vždy potrebné pohlížet výhradne jako na soucást korektivní obnovy celé fasády, nikoliv jako na pouhou výmenu nepuvodních prvku.
Z tohoto hlediska je zásadne žádoucí požadovat vytvorení kopie stavu predcházejícího posledního neplnohodnotné úprave. Není-li to možné pro nedostatek dokumentárních podkladu, je nezbytné vyžadovat vytvorení oken co možná nejbližších dobovému rešení, což u drtivé vetšiny objektu vzhledem ke znacnému poctu analogií nepredstavuje vetší problém. V takovýchto prípadech je nezbytné zachovat nejen dobové typické clenení a systém otevírání, ale je žádoucí zároven vyžadovat perfektní zpracování návrhu též z hlediska uplatnení rozlicných dobových profilací. Drobné inovace v rešení profilací a ve ztvárnení detailu jsou možné. Neadekvátní ahistorická clenení (napríklad šesti ci osmitabulková okna navrhovaná dnes obcas u historizujících budov, kde bylo evidentne napríklad T clenení) a postupy reduktivní modernizace popsané v predchozím oddíle jsou i v techto prípadech neprípustné.

	5. Obchodní portály, výkladce, domovní vrata

Specifickou a tlaku soucasného ekonomického provozu intenzivne vystavenou vrstvu pláštu tvorí obchodní portály a výkladce. Trebaže se svým stavebne truhlárským ci zámecnickým zpracováním pohybují obcas na hranici architektonického prvku a jejich hojná obmena v minulosti z nich ciní fenomén, který ze své funkcní podstaty podléhá intenzivním zmenám v case, jsou kvalitní obchodní portály a výkladce prvkem, jenž si zaslouží ochranu i patricnou obnovu.
Pro pražské prostredí je príznacné pomerne bohaté zastoupení autentických domovních vrat a výkladcu z období historismu, navržených a realizovaných soucasne s objektem, prípadne poslední slohovou vrstvou fasády, i rada kvalitních del pozdejších, zejména funkcionalistických, které tvorí ochranyhodnou vrstvu plášte. Také proto, že ochrana techto prvku nebyla v první polovine 90. let dusledná a cást tohoto specifického památkového fondu zanikla.
Zachovaná domovní vrata a puvodní výkladce výrazne zvyšují autentické pusobení celého objektu, také z toho duvodu, že obchodní portál je vnímám je prvek pomíjivý. Výkladce z éry moderní tvorí dnes již specifickou slohovou vrstvu vývoje pražského parteru, a to i na starších objektech, a vynikají vysokou kulturou ztvárnení. Mimorádne cenné a zvláštní ochrany hodné jsou pak prípady, kdy se zachovala celá ulice s témer intaktními výkladci (napríklad ulice V kolkovne a Vezenská ci pasáž U závoje na Starém Meste).

	a/ Kategorie hodné zvláštní ochrany
Pri výkonu památkové péce je žádoucí zachovávat a šetrne obnovovat zejména díla následujících charakteristik: 
	
a/	domovní dvere a vrata do domu vytvorená soucasne s objektem, prípadne poslední hodnotnou vrstvou fasády 
b/	obchodní portály a výkladce vytvorené zároven s fasádou ci její poslední slohovou vrstvou a všeobecne pak dochované výkladce z 19. století, a zejména pak i dnes již rídce dochované dvernice, vsazené drevené portály ci výkladce z období starších.
c/	kvalitní obchodní portály a výkladce pozdejší, které tvorí hodnotnou novejší slohovou vrstvu díla, zejména pak predsazené výkladce historizující a díla funkcionalistická a z období moderny.
d/	díla mimorádne malebne zapojená do okolního kontextu ci díla, která jsou soucástí souvislejšího hodnotného parteru ulice- ta však zpravidla spadají též do skupiny první.

	b/ Otázka odstranovaní domovních dverí, vrat a  výkladcu
Prípadné výjimky z ochrany takovýchto del musejí být vždy co nejpecliveji zváženy a to jak z hlediska umeleckohistorické hodnoty prvku a jeho umístení ve strukture fasády, tak i z hlediska charakteru širšího okolí. Odstranování autentických domovních vrat a dverí do domu je neprípustné, rovnež tak odstranování výkladcu z míst, kde spoluvytvárejí souvislý a víceméne intaktní parter ulice je neprípustné.
Odstranování hodnotných výkladcu z pozdejších slohových období, zejména predsazených výkladcu historizujících na starších fasádách, není žádoucí, zvlášte v prípade, kdy je zámerem osadit schematickou repliku staršího slohového pojetí.
Jak prokázala praxe velkoplošných obmen parteru v socialistické ére, zejména na Královské ceste, vede zpravidla takovýto postup k odstranení plnohodnotné slohové vrstvy a k její neplnohodnotné náhrade povrchne historizujícího vyznení. Výjimky je možné ucinit v prípade mimorádne hodnotných staveb osazených pozdejší a podprumernou produkcí. I zde platí, že nove navržené dílo musí být zásadne na vyšší kvalitativní úrovni než dílo odstranované.
Velmi rozsáhlá balastní produkce socialistické éry naopak vyžaduje duslednou, profesionálne zvládnutou a kultivovanou obmenu. Také v techto prípadech by melo platit, že v architektonické profesi “není malých úkolu”.

	c/ Zpusoby obnovy
V prípade obnovy domovních vrat a dverí do domu je zásadne preferován restaurátorský zpusob opravy techto del. Pokud to jejich fyzický stav neumožnuje, je nezbytné vytváret presné kopie nahrazovaného díla vcetne detailu clenení, zpusobu osazení díla k vzhledem k líci fasády, dále pak detailu zpracování, všech kovových prvku, jež by mely být v prípade kopie repasovány v maximální možné míre. Povrchová úprava prípadných kopií musí zásadne vycházet z dobových technologií, ošetrení a zpracování povrchu. 
V prípadech výkladcu zachovávaných je žádoucí zejména jejich konzervacní oprava a repasovaní, u del výjimecne cenných potom restaurování. Pokud to jejich stav prokazatelne neumožnuje, je treba dát prednost presné kopii pred približnou ci jen náznakovou replikou. V rámci potreb soudobého provozu je možné prípadne zmenit zpusob clenení jednotlivých rámu, šíri vchodu atp., avšak jen tehdy pokud nedojde k deformaci kompozice celého díla. V kompaktních souborech parteru, zejména historizujících, kde casto celá ulice drží jediný rytmus clenení, je takovéto “vnitrní preformátovávání” zásadne nežádoucí.

	6. Krovy, strešní krytina, klempírské prvky

Mimorádne významným a aktuálním úkolem památkové péce v Praze je ochrana historických krovu a strešního krytu, to jest vlastní krytiny a zpusobu pokládky, vcetne opomíjené problematiky prvku klempírských. Obnova strešních partií se dnes jen v málo prípadech provádí ve forme jejich údržby ci konzervace - vetšinou je spojena s pudními nástavbami a vestavbami. V takovém prípade však zásady ochrany strešních partií (viz kapitola IV/3/d) v plné míre dodržet nelze. Je-li však zásah akceptovatelný z hlediska hodnoty objektu a jeho urbánního kontextu, je nezbytné dodržet alespon jejich podstatnou cást, a podrídit se navíc též požadavkum na ztvárnení viditelných prvku. Velmi silný tlak na budování pudních vestaveb ci na nástavby objektu ciní ze strešních partií objektu patrne nejohroženejší cást plášte vubec. Pudní vestavby vedou minimálne k potlacení historické vypovídací hodnoty podkrovního prostoru s krovovou konstrukcí a k jeho nahrazení novým obytným prostorem, jež se zpravidla neobejde bez zásahu do trámové konstrukce a eliminace nekterých jejích prvku. Takovéto zásahy vždy vedou k budování nových prosvetlovacích prvku, vikýru nebo strešních, prípadne ateliérových oken, a nezrídka i ke zmene geometrie strechy. V jejich dusledku dochází mnohdy nejen k deformaci objektu, jeho výrazu, verohodnosti a i estetické kvality (Trautmansdorfský palác na Mariánském námestí v sobe exemplárne kumuluje veškeré tyto nedostatky), ale i k nepríznivým širším dopadum urbanistickým v té zvlášte hodnotné rovine památkove chránených území, pro níž se užívá termín strešní krajina.
Budování nástaveb objektu a pudních vestaveb není z hlediska památkové péce v obecné rovine žádoucí, je však v nekterých prípadech méne hodnotných objektu a méne exponovaných staveb pri dodržení podmínek pro charakter a vnejší podobu ztvárnení takového zásahu prípustné. Kvalitní a úcinná ochrana strešních partií objektu vyžaduje specifickou a podrobnou regulaci zahrnující jak aspekty ochrany objektu, tak aspekty urbanistické, vcetne požadavku na tvarosloví prípadného zásahu. Této problematice bude venován samostatný dokumentový soubor navazující na Koncepci úcinnejší péce o památkový fond v hlavním meste Praze - Metodika ochrany strešní krajiny.

	7. Ostatní plášte - zdi a hradby

Obnova zdí a hradeb v pražských památkových územích probíhá dnes na koncepcne zcela nedostatecné úrovni a zpusobem, který poškozuje specifickou památkovou podstatu techto významných komponent mestského prostredí. Pro obnovu se nevolí nejvhodnejší metoda konzervacní, ale spíše nepromyšlené postupy víceméne ryze stavitelské, vedoucí k výraznému odstranování starých omítkovin, masivnímu novému nahazování a casto k mechanickému pretírání obnovovaného díla nevhodným náterem (príkladem, kde se všechny výše uvedené charakteristiky kumulují, jsou zdi okolo Nových zámeckých schodu). Výsledkem je nejen potlacení jakéhokoliv kouzla obnovovaných objektu, ale též jejich znacná neverohodnost, a to i v prípade velmi cenných del stredovekých! V prípade radikálního nového nahození Hladové zdi se jedná o jednu z nejvetších proher památkové péce v 90. letech, jejíž podstata spocívá v neschopnosti adekvátne ohodnotit soucasný stav památky a prosadit vhodnou strategii k její obnove.
V pri obnove zdí je nezbytné mít na vedomí, že stopy casu a dílcí poškození nejsou nutne závadou z hlediska památkové podstaty objektu a že zpravidla ani nejsou vnímány jako nedostatek estetický, ale spíše naopak. Cílem obnovy proto musí být predevším zastavení chátrání objektu a ve vetšine prípadu následná konzervace a restaurátorské doplnení a sjednocení objektu takovým zpusobem, aby netratil svou charakteristickou vypovídací hodnotu. Tento požadavek platí bez výhrad pro stavby fortifikacní, a je nanejvýš žádoucí, aby byl též uplatnován u zdí zahrad, zejména v oblasti Malé Strany a Hradcan, na Novém Meste pak zejména Karlova, pokud nebude cílem obnovy rozsáhlejší restituce puvodního stavu zahrady.
Kvalitní obnova historické zdi není jednoduchý úkol ani pro projektanta, ani pro stavební firmu. Vyžaduje specifické zpusoby práce - podrobný projekt konzervace, který na základe nálezu zobrazuje celé dílo a stanoví postup práce v každém jednotlivém vymezeném míste, a velmi citlivou a zrucnou pracovní sílu na strane stavební firmy.
Zvýšené ochrany si zaslouží zdi nábrežní, predevším jejich niveleta, tvar, spárorez a používaný kámen. Svévolné menení techto charakteristik, jako se tomu stalo v souvislosti s výstavbou hotelu Four Seasons na Starém Meste, je neprípustné.
V prípade zdí v kompaktní ulicní zástavbe, které jsou prímo propojeny s okolními stavbami a tvorí jejich kompozicní soucást, je nezbytné provádet jejich obnovu v souladu s obnovou celé stavby, respektive jejího plášte. V prípade zdí a teras - soucástí historických zahrad je strategii obnovy nezbytné podrídit celkovému památkovému zámeru.
Pražské hradby, zdi a terasy významne spoluutvárejí památkový charakter, ba prímo genia loci mesta. Radikální a bezduché opravy, které stírají jejich puvab úplným odstranováním stop casu, mechanickým nahazováním a celopokryvnými nátery, jsou v rade prípadu neprípustnými, minimálne však nevhodnými zpusoby obnovy. Zachování památkové podstaty a puvabu této duležité soucásti pražského prostredí zejména prostrednictvím uplatnení konzervacní metody je prioritním úkolem památkové péce.

		VI. Barevnost plášte

Otázka barevného rešení pláštu patrí mezi nejbežnejší, u velké cásti památkové fondu však zároven také neobtížnejší úkoly, které prináší jejich obnova. Nový barevný náter prináší zpravidla, krome prípadu, kdy je užito strategie konzervativní obnovy, zretelnou promenu tvárnosti objektu, danou nejen optickými kvalitami nového barevného náteru, ale casto i prekvapivým (a mnohdy, bohužel, nevhodným) barevným tónem ci uplatnením ruzných barev u ruzných tektonických prvku fasády.
Obnova barevného rešení prináší možnost rehabilitace barevnosti jako významné složky architektonického výrazu stavby, ale i dosud málo uvedomované a reflektované nebezpecí dezinterpretace architektonického díla. Od sedmdesátých let se obnovy zamerené na rehabilitaci puvodní barevnosti plášte postupne staly do té míry normou, že konzervativní obnovy jsou v širší památkárské obci nezrídka považovány za metodicky ne zcela korektní. Cetné dezinterpretace objektu prostrednictvím nove zvolených a svévolných barevných rešení, jakožto i svého druhu “vizuální rozpad” nejcennejších cástí pražských památkových území špatne volenou barevností (zejména napríklad Malé Strany v partiích okolo Úvozu a staromestských nábreží) jako jejich dusledek vyžadují mnohem koncentrovanejší pozornost na otázku barevnosti pri praktickém výkonu památkové péce.
Tato kapitola podává prehled o prevažujících nedostatcích pri obnove barevnosti, definuje postupy žádoucí i nevhodné, dále se pak zabývá vazbou jednotlivých barevných prvku z hlediska ustrojení stavby jako umeleckého díla i historicky zakotvené struktury.

	1. Shrnutí obtíží a prevažujících nedostatku pri obnove barevnosti

Obtíže a s nimi casto úzce související nedostatky pri obnove barevnosti je možné rozdelit do nekolika vzájemne spojitých základních skupin: a/ obtíže pri nalézání a interpretaci puvodních a dalších barevných vrstev, b/ nedostatky v rámci pruzkumu a schvalování barevnosti, c/ nedostatky technologické a realizacní, d/ problematické vlivy subjektivních preferencí úcastníku procesu obnovy, e/ existence a vliv problematických širších trendu barevných rešení.

	a/ obtíže pri nalézání a interpretaci starších barevných rešení
U del složitejšího historického vývoje je nekdy obtížné ucinit si dostatecne presný obraz o nejstarším barevném rešení. Nejstarší dochovaná resp. identifikovatelná barevná vrstva je mnohdy dochována ve zbytcích nepostacujících pro její verohodnou obnovu, nejstarší zachovaná vrstva také nemusí být nejstarším barevným krytím dochovaných povrchu. Identifikovaný barevný vzorek bývá navíc pusobením povetrnostních podmínek z doby, kdy byl náterem svrchním, ci chemických procesu pozdejšího staletého prekrytí nátery novejšími, zkreslen. Barevný náter v míste odberu vzorku také nemusel být vždy krycí, mohl být lazurní nebo dokonce malírsky zpracovaný, napríklad mramorováním, anebo mohl být soucástí malovaného architektonického clánku, napríklad lizény. Komplikovaná je rovnež interpretace barevných vrstev v dochovaných souvrstvích, zejména presné stanovení toho, jaké barvy se uplatnovaly v jednotlivých casových obdobích na jednotlivých cláncích. Fasády také nemusely být vždy obnovovány anebo líceny jako celek, zmeny se mohly týkat jen jejich cástí. (Proto je mimo jiné nezbytné provádet pruzkumy na více místech a tak, aby zasáhly veškeré duležité clánky.) Pozdejší slohové úpravy fasád casto nevedly k úplné eliminaci starších náteru, týkaly se napríklad úprav oken, šambrán, bosáží atp., významne však promenily plastický charakter a výraz díla. Zcela specifická je problematika kamenných prvku, jímž je venován oddíl 4/b této kapitoly. Proto návrat k nejstarší dochované barevné vrstve není vždy správný a nesmí být automatický. Musí být peclive posuzován z hlediska verohodnosti díla.

	b/ nedostatky v rámci pruzkumu a overování stanovené barevnosti
Spocívají predevším v nedostatecném rozsahu a reprezentativnosti záberu pruzkumu, v jejich nepresné a nedostatecné interpretaci a v príliš malé velikosti zkušebních vzorku náteru nového. Zejména nevhodný je zpusob, kdy je barevný odstín vybírán prímo ze vzorníku, který - vzhledem k charakteru a kvalite nabízených barevných tónu - fakticky popírá úsilí o vernou rehabilitaci puvodní ci starší barevnosti.

	c/ nedostatky technologické a realizacní
I kvalitní barevné rešení z hlediska volby barevných tónu a jejich umístení na fasáde muže být poškozeno aplikací nevhodné náterové hmoty, zejména disperzní, rozpouštedlové, ci barev s hrubými frakcemi, anebo prílišným obsahem plnidel. Specifické složení rady náterových hmot se projevuje též specifickými úcinky jejich vizuálního pusobení a optických kvalit povrchu. Lesklé povrchy barev disperzních, hrubost jejich struktury, ci typické a skutecne odpudivé, nekulturní a nedustojné špinení povrchu barev akrylátových, jsou, krome ztráty verohodnosti a nedostatecných estetických kvalit, vždy též deformací byt správne ci vhodne vybraného barevného tónu.

	d/ problematické subjektivní vlivy úcastníku procesu obnovy
Schopnost rozlišování a sladování jednotlivých barevných tónu není automatická, predstavuje jistý “dar” ci specifickou dovednost a souvisí též s dobovou výtvarnou kulturou. Nedostatecná citlivost pro barvy a nereflektovaný vliv intenzivních barevností, jaké se dnes uplatnují napríklad v reklame ci vizuální komunikaci vubec, stály nepochybne za mnoha zcela neprimerenými, neverohodnými a agresivními barevnými tóny a rešeními, jež se v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou v 90. letech uplatnily (budova Žofína na Slovanském ostrove, Janáckovo nábreží cp. 1075 na Smíchove, Vojtešská cp. 215/N.Mesto a desítky dalších).
Krome toho existují i vedomejší a reflektovanejší preference barevností u úcastníku obnovy pláštu. Na strane investorské jde mnohdy o snahy barevným rešením neprimerene zduraznit nemovitost, což se zpravidla deje na úkor staveb okolních, anebo zduraznit její novost ci svetlost a - fakticky programove potlacit, zastrít hodnotu stárí.
U pracovníku pražské památkové péce existuje silná obava z barev tmavých a z hlubokých tónu. Ta je do jisté míry oprávnená, vzhledem k neverohodnosti nekterých ostrých, “syntetických” tónu (Dražického námestí cp .58 a 59, Mostecká cp. 47 a 54 na Malé Strane, Dlouhá cp. 643 na Starém Meste) ci neverohodných tónu “cukrárensky” pastelových (viz napríklad obnovu nábrežních prucelí domu na Masarykove nábreží), jež prinesly zbrklé aplikace vzorníku náterových fasádních hmot v devadesátých letech. Tato neduvera zasáhla ovšem i pro historickou a historizující architekturu typické syté tóny zemité (zejména okry a tmavší tlumené zelene), pravdepodobne z duvodu nerozlišování mezi neverohodnými a historickými pigmenty nedocílitelnými nekterými ostrými odstíny soucasných fasádních barev a tradicními a verohodnými tóny zemitými. Ty z pražského prostredí neoduvodnene mizí a uplatnují se jen v rídkých prípadech.

	e/ širší problematické trendy barevných rešení
Barevná rešení, jež jsou výsledkem “soucinu” zmínených subjektivních preferencí jsou v soucasnosti natolik rozšírená, že je mužeme považovat za prevládající ci nejsilnejší trend v obnove barevných rešení v Praze. Mnohdy sporná a neprimerená snaha pražské památkové péce “rehabilitovat barvy”, spojená ze strachem z výrazných tónu vede k tendenci tlumit barvy jejich presvetlováním, a to bez ohledu na nálezové situace na objektech, které nezrídka prekvapují práve syte zemitými tóny. Tato tendence je zásadne nesprávná, jde proti samému smyslu takto pojatých nebo alespon deklarovaných rehabilitacních tendencí, a muže být dokonce chápána jako nepochopení pražského genia loci! To platí samozrejme a zcela pro neverohodné a kriklavé “tóny syntetické”, ale i pro” nijaké” a nevýrazné, nevkusne volené tóny pastelové a špinave bílé “nebarvy”. Celá kultura obnovy barevnosti pražských pláštu v územích pod plošnou památkovou ochranou, založená na užívání omezenejší škály zemitých tónu, které barevne definovaly mestské centrum, byla v 90. letech rozvrácena, aniž byla nahrazena adekvátní kvalitou výberu z bohatší barevné škály, kterou je dnes možné díky prohloubenému poznání historie objektu i vetší škále pigmentu verohodne používat! Pozitivním rysem soucasné situace je, že se prohlubuje reflexe historické barevnosti architektury též z hledisek technologických, provádejí se obnovy s vnitrne probarvovanými omítkami, u velmi rozsáhlých a významných staveb (Obecní dum) již nedochází k experimentum s barevností ci technologiemi. Z hlediska dalšího vývoje obnovy barevnosti pražských pláštu je významné predevším poukázání na existující závažné nedostatky mající charakter trendu a jejich potlacení. (Podrobnejší pozornost problematice barevných rešení pražských fasád bude venována v dokumentovém souboru “Sumár chyb.)

	2. Zejména nežádoucí postupy pri obnove barevnosti

a/	Pri obnove barevnosti je nežádoucí mechanicky prezentovat nejspodnejší nalezenou vrstvu, bez ohledu na další slohový vývoj fasády a urbánní situaci, a prisvetlovat ji s cílem ztlumení její prípadné výraznosti. 
b/	Volba ahistorických barevných tónu, zejména zelených a fialových, jejichž odstíny byly tradicními vápennými technologiemi fasádních náteru nedosažitelné, je neprípustná.
c/	V drtivé vetšine prípadu je nežádoucí rešit otázku barevnosti výberem extrémne svetlých tónu blížících se mnohdy barve bílé.
d/	Z hlediska zachování verohodnosti obnovovaného objektu je treba se vyhýbat nevhodným postupum, popsaným v kapitole IV/2. Nezbytné je omezit škálu náterových fasádních hmot používaných pro historické objekty a nadále nepoužívat náterové hmoty technologicky nekompatibilní s fasádami, které vedou k ahistorickým kvalitám povrchu a nevhodne stárnou. Používání rozpouštedlových a disperzních (zejména akrylátových) pri obnove památkového fondu v Praze je neprípustné. Silikonové barvy je možno užít jen v tech prípadech nevhodnými náterovými hmotami zdegradovaných, omítkovin, kde pro nenasákavost povrchu nelze užít barev minerálních.

	3. Vhodné a žádoucí postupy

Vhodnými a žádoucími postupy pri obnove barevnosti rozumíme takové volby barevných tónu a jejich prípadného rozložení po tektonických cláncích, které jsou verohodné a zároven esteticky prijatelné. K tomu je zpravidla zapotrebí (pokud není volena konzervativní obnova) rada pruzkumových sond a promyšlene stanovená koncepce obnovy barevnosti plášte jako celku.

	a/ pruzkumy barevnosti
Pruzkumy barevnosti je treba provádet v primereném rozsahu tak, aby podaly vždy obraz o barevnosti významných clánku. Vhodné je zjištení barevnosti clánku kamenných, pokud se dochovaly její stopy, které mají ješte vypovídací schopnost, a pruzkum barevnosti oken. Vhodné je rovnež analyzovat vývoj barevnosti objektu i to, jakým zpusobem kopíroval napríklad dílcí slohové promeny fasády - zejména pro prípad, kdy se pri rehabilitaci barevnosti není možné vrátit pro slohové promeny k nejstaršímu barevnému rešení.

	b/ vyhodnocení pruzkumu a koncepce obnovy barevnosti
Vyhodnocení pruzkumu barevnosti, zvlášte v prípadech objektu se složitejším historickým vývojem, je nárocnou odbornou prací, jejíž poznávací význam presahuje rozmery obnovy konkrétního objektu. Vyhodnocení pruzkumu je základem pro kompetentní volbu barevného rešení v rámci procesu obnovy. Složitost problematiky neumožnuje stanovit jednoduchý recept pro volbu barevného rešení, je však vhodné vycházet z následujících doporucení:

a/	Pokud není volena konzervacní ci konzervativní strategie obnovy, je vhodné usilovat nejen o rehabilitaci omítaných cástí fasád, ale zejména též o rehabilitaci barevnosti oken. Ta byla v prubehu 20. století u architektury z ruzných slohových období velmi casto pretírány krycí, povetšine emailovou barvou bílou ci v tónech slonové kosti, jež zejména zesiluje jejich uplatnení ve fasádách. Barevné rešení omítaných ploch proto musí být v každém prípade vztaženo k obnovované, prípadne neobnovované barevnosti oken.
b/	Zvážena musí být také problematika barevnosti ci povrchové úpravy dalších významných komponent fasád, napríklad prvku kamenných, jimž je podrobneji venován oddíl 3 této kapitoly, dále pak významných prvku štukových, zejména jsou-li ošetreny a prezentovány restaurátorským zpusobem. Dílo musí být prezentováno jako celistvá, avšak historicky zakotvená struktura.
c/	V prípade del jednoduchého stavebne historického vývoje, jejichž fasády neprošly následnými slohovými úpravami - zejména u staveb neorenesancních a z období historismu vubec, je možné doporucit návrat k puvodními barevnému rešení, pokud je doložitelné. Pri interpretaci pruzkumu a volbe nového barevného rešení je treba zejména bedlive sledovat prípadnou prítomnost umelého kamene a vnitrne probarvovaných omítek (jež nezrídka imitovaly vtlacováním režné zdivo cihelné), a zpravidla tyto cásti fasád neopatrovat krycími nátery a nesjednocovat je s ostatními omítanými cástmi. V pruzkumech zjištenou barevnost, zvlášte zdáli se neobvyklá, je treba posoudit též ve vztahu k urbanistickému kontextu. Nachází-li se objekt v relativne barevne kompaktní fronte domu, napríklad u nekterých pražských nábreží, je treba se pri volbe barevného rešení neunáhlovat a v prípade, kdy by mohlo dojít k vizuálnímu rozpadu širšího celku, od této barevnosti radeji ustoupit. Pri vyhodnocování kontrastnosti vstupu nového barevného rešení do stabilizovaného souboru je treba mít na vedomí, že nejen výrazné barevné tóny, ale i prílišná svetlost nového rešení je prvkem obvykle mnohem výrazneji rušivým než tmavé barevnosti zemité. V této souvislosti je treba zduraznit, že zejména architektura neorenesancní, vztahující se ke kamenné, “klasické” architekture renesancní jako k východisku a estetickému ideálu, volila mnohdy tóny zemité, šedé a okrové,”kameni blízké” a zpravidla též tmavší, než jaké prináší dnešní trend presvetlování fasád. Takovýchto prípadných nálezu je žádoucí se nebát a neignorovat je.
d/	V prípade del složitejšího stavebne historického vývoje nemuže být návrat k puvodní ci nejstarší doložitelné barevnosti pravidlem z duvodu popsaných zejména v oddílu 1/a této kapitoly. Proto je nezbytné vždy vyhodnotit slohové promeny objektu a konzistentne barevne interpretovat nekterou z doložitelných fází ci vrstev barevného rešení. Zejména u významných staveb z období historických slohu je pri jejich barevném rešení treba dbát na verohodnost každého jednotlivého barevného tónu, na jejich barevné sladení a vztah k tektonice díla. Zejména v pražské památkové rezervaci je nezbytného zohlednit urbanistický kontext zvoleného rešení.
e/	V prípade jsou-li starší barevné vrstvy nedoložitelné, anebo se zdají pochybné a nevyhovující, je vhodné zvolit konzervativní obnovu, prípadne postupovat metodou analogie a prevzít vyhovující barevné rešení dobové u díla stejného charakteru. Metoda analogického prevzetí je vhodnejší u mladších del z období historismu, konzervativní obnova potom u starších a významnejších del. Konecne, je-li zároven nevyhovující i soucasná podoba díla, a není proto možné použít obnovu konzervativní, je barevné rešení obnovovaného díla fakticky nove vytváreno. V takovém prípade je nevhodné volit barevná rešení extrémní, v pražských podmínkách zejména ostre ružová, fialová a zelená. Vhodné je, vzhledem k desetiletí prevažujícím trendum barevného vývoje pražských fasád, volit (krome vetšiny prípadu architektury moderní) ze škály okru.
f/	Pri obnove fasád je treba dodržovat technologické postupy uvádené v kapitole IV/3.

c/ Návrhy barevnosti fasád a jejich projednání
Po vyhodnocení pruzkumu starších barevností fasád a jako doklad koncepce barevného rešení obnovované fasády je nezbytné vypracovaní barevného návrhu minimálne v jedné variante, který je povinnou soucástí projektové dokumentace. Tento návrh vypracovaný v merítku 1:100 až 1:50 dle velikosti a složitosti objektu musí poskytnout dostatecne podrobný, presný a zejména barevne verný obraz barevnosti obnovované fasády. Z predloženého návrhu musí jednoznacne vyplynout barevnost všech architektonických clánku, barevnost oken a dalších prvku, jsou-li zahrnuty do nového barevného rešení. Výtvarná technika prezentace není striktne predepsána, je však nezbytné, aby barevnost ploch návrhu nebyla schematická, aby byla pri obnove dodržena a aby odpovídala reálne dosažitelným barevným tónum na omítkách. Tento výtvarný návrh musí doprovázet legenda zhodnocující pruzkum barevnosti, prípadne krátký text zduvodnující navrhované rešení. Barevnost nalezených vzorku a barevnost návrhu budou  overeny a posouzeny pracovníkem památkové péce; definitivní barevný odstín bude schválen až po provedení vzorku prímo na fasáde, a to o minimálním rozsahu 1 m2. U vícebarevných fasád musí být provedeny vzorky vhodne zachycující všechny použité barevné tóny ve vzájemných vazbách. Barevný návrh muže být na míste korigován, pokud se na vzorku prokáže, že je nevhodný. 
Barevný návrh není nezbytné provádet u strategie prezentace konzervativní obnovy, kdy je soucasné barevné rešení uznáno za vyhovující a barevnost fasády se tudíž nemení. I v tomto prípade je však nezbytné po provedení vzorku na míste urcit definitivní barevný odstín.

	4. Barevnost nekterých významných prvku a jejich vazby

Pri obnove barevnosti fasád je treba neomezovat pozornost jen na prucelí ci ulicní fasády staveb, ale venovat náležitou pozornost i kvalite obnovy fasád dvorních a štítových zdí. Specifickou problémovou oblast tvorí též barevné pojetí kamenných prvku, a barevnost oken. Temto otázkám jsou venovány následující oddíly.

	a/ barevnost štítových zdí a komínu
Specifická role štítových zdí v rámci plášte a zejména pak v kontextu okolní zástavby i širších panoramatických pohledu nebývá v praxi respektována. Štítové zdi se pretírají v barve ulicní fasády, anebo velmi svetlými, témer bílými odstíny - v obou prípadech dochází k nadmernému zvýraznení této cásti plášte ve strešní krajine, mnohdy, napríklad v partiích Úvozu a Malé Strany vubec, doslova k jejímu vizuálnímu rozpadu. Štítové zdi vznikají jako dusledek nestejné hloubky domu, ruzného sklonu strech a výšek hrebenu, anebo jsou prímo projevem novejší nedokoncené regulace, napríklad v prípade  prevýšených historizujících nájemních domu v kontextu historické zástavby. Štítové zdi predstavují laterální prvek plášte, který je nevhodné a historicky nesprávné zvýraznovat.
Je zejména neprípustné používat k jejich lícení barvy bílé, zelené a šedomodré a odstínu ružových a fialových. Nejvhodnejší je štítovou zed nenatírat a ponechat ji v barve prírodního štuku, anebo zvolit tón náteru v barve prírodního štuku, prípadne nekterý z tlumenejších odstínu okrových.
Jiná situace nastává, je-li štítová zed výrazneji a slohove konzistentne architektonizována, takže cástecne nabývá charakteru fasády. V takovém prípade musí být její barevné ztvárnení vždy predmetem velmi bedlivého individuálního posouzení.
Pri obnove komínu prevažuje mechanická “rehabilitacní praxe” spocívající v jejich bílých náterech. Vzhledem k tomu, že mnohé nátery nebyly provádeny minerálními barvami a nemají schopnost prirozene stárnout, došlo ke znacnému vizuálnímu rozpadu strešní krajiny nápadne bílými špinícími se telesy komínu. Z tohoto duvodu se jako nejvhodnejší jeví ponechání komínu v prírodní omítce, prípadne volba jí identického barevného tónu.

	b/ barevnost kamene
Barevné pojednání (lícení) kamenných prvku predstavuje jeden z nejobtížnejších a v jistém smyslu i nejriskantnejších zásahu do obnovovaných pláštu, který zustával po dlouhá léta nerešen. Polychromie kamenných prvku byla považována za nežádoucí a její zbytky casto bývaly v intencích dobových zásad pri obnove pláštu cílevedome odstranovány.
V prípade plného obnovení barevnosti plášte jako celistvého díla je pomíjení barevného náteru kamenných prvku, zejména u staveb z období historických slohu a tech staveb, kde existuje jistota barevného náteru, nepochybne jistou formou neduslednosti. Ta však zpravidla mívá vetšinou své umeleckohistorické i estetické oprávnení.
Návrat k barevné polychromii lze doporucit v prípadech, kdy je puvodní ci starší barevnost verohodne doložena a tvorí-li zároven promyšlenou soucást barevné kompozice celého obnovovaného plášte. (Za polychromii nelze považovat tónování kamene napouštením v rámci jeho konzervace. Príliš výrazné lazurní napouštení, zejména pak zacernování kamenných prvku, je mnoha prípadech stejne nevhodné jako krycí polychromie.)
Návrat ke krycímu barevnému náteru je nevhodný zejména v techto prípadech: 
a/	V prípade obnovy fasád ze slohových období, kde kamenné prvky nebyly barevne zpracovávány.
b/	Barevnost kamenného prvku není vubec doložitelná, kamenný prvek je casem zpatinován, vyznacuje se “hodnotou stárí”.
c/	Kamenné prvky jsou výrazne poznamenány povetrnostními vlivy, ztratily presný tvar a obrys, jejich sjednocení s obnovenou fasádou by nebylo presvedcivé a verohodné.
d/	U umeleckých del, zejména plastik a soch a u tech prvku plášte, které jsou s temito díly spojeny do jediného kompozicního celku (napríklad barokní portál nesený atlanty ci mýtickými zvíraty); v prípade reliéfu, zejména heraldického charakteru, je možné po zralé úvaze ucinit výjimku.
e/	V prípade pouze pískem probarvovaných štuku (omítek).
f/	Byla-li polychromie odstranena dusledne zároven s celkovým zpracováním povrchu (napríklad jeho prepemrlováním ci pretesáním dlátem nebo špicákem), ci souvisela-li s celkovou historizující úpravou fasády, která má kvalitu plnohodnotné vrstvy.

V prípade obnovy náteru kamenných prvku je vhodné její provádení restaurátory, v prípade obnovy umeleckých výtvarných a umeleckoremeslných del, kdy je prípadné barevné zpracování povrchu soucástí procesu restaurování, musí být provádeno restaurátorem nezbytne.

	c/ barevnost oken
Barevné ztvárnení oken je v rámci obnovy pláštu, zejména v porovnání s intenzivní  tendencí rehabilitovat omítané plochy, oblastí silne a až prekvapive zanedbávanou. I pri výrazných promenách barevného rešení fasády se nezrídka zustává u ahistorického pozdního náteru oken v bílé ci v barve slonové kosti. Prípadných tmavých odstínu je dosahováno nekdy nevhodným morením nejrozšírenejšími standardními odstíny, zatímco napríklad technika fládrování, bežná zejména u eklektického historismu, neobaroka a secese a dodávající živost povrchu, se prakticky neužívá. Vzácne dochované barevné nátery bývají dodnes pretírány do odstínu témer bílých (Salvátorská 932/I). Prípadné intenzivnejší barevné nátery mohou narazit na syrovost až neverohodnost monochromne pojednaného tónu (dum cp. 747/I v ulici Templové). Dochází-li k rehabilitaci puvodní barevnosti je nanejvýš žádoucí zahrnout do ni i okna, jejich casté, neoduvodnené vynechání zabranuje kvalitnímu výsledku obnovy.
	
5. Barevnost a skladba díla

Barevné rešení obnovované fasády by melo výsledkem peclivého zvážení výše uvedených dílcích a speciálních problému. Zejména v prípade fasád vícebarevných, nemonochromatických, je treba posoudit rozdílnou barevnost uplatnovanou na ruzných místech vzhledem k tektonice díla a vzhledem k plasticite jednotlivých clánku. Tektonika historického díla muže být nevhodným rozložením ruzných barev hrube zkreslena (kostel sv. Ignáce na Karlove námestí), jemnejší plasticita pak zcela potlacena a nahrazena pouze fakticky vnímatelným kontrastem barevným (severní prucelí Klementina). Pri volbe monochromatického rešení jsou nekteré odstíny málo vhodné - u barokní architektury je napríklad velmi nevhodné volit monochromatická rešení šedivá -  Michalská cp. 433/I, Snemovní cp. 175 na Malé Strane; neorenesancní fasády zase ztrácí svou estetickou svébytnost pri volbe velmi svetlých tónu blížících se bílé. 
Volba monochromatického ci vícebarevného rešení je závislá predevším na zjištených pruzkumech barevnosti jednotlivých objektu, které by mely být respektovány. Obecnejší pravidla je obtížné stanovit, pomocná obecnejší zjištení o vícebarevnosti napríklad historických pláštu a o úplné ci relativní monochromaticnosti pláštu z období historismu, muže být jen pomocným vodítkem. Obecná a ahistorická preference jedné z tendencí je neprípustná a predstavuje vlastne jen analogii k nedokonalému poznání vývoje historických objektu, jak ji predstavovala letitá tendence k plošné monochromaticnosti a pozdeji opacná tendence “rozbarvující” radikálne a neprukazne i fasády ustrojené pouze k prijetí monochromatického tónu, zejména nekteré fasády neorenesancní.
U del složité tektoniky (zejména napríklad radikálního baroku) je treba vždy sledovat rozložení jednotlivých barev a odstínu tak,aby nedošlo k rozpadu tektonického výrazu díla. Také v tomto prípade platí zásada neunáhlovat se ci možnost volit obnovu konzervativní.

	6. Barevnost a kompozice a celistvost díla

Veškeré interpretace plášte z hlediska jeho barevnosti, pomeru režných a omítaných ploch jakožto i prípadných retuší a patinací musejí zohlednovat celistvost plášte jako umeleckého díla. Jednotlivé jeho komponenty je nejen nevhodné násilne sjednocovat, ale i prezentovat protikladným zpusobem, který tuto celistvost rozkládá, a v prípade del slohove jednotných a neprestavovaných je prímo matoucí. Typickým príkladem muže být prezentace plášte profesního domu na Malostranském námestí, kde je zkombinován nove aplikovanou nacernalou patinou velmi ztmavlý kámen a velmi svetlé a patrne ahistoricky “presvetlené” nove natrené ostatní omítané cásti plášte. Do díla jsou tak svým významovým vyznením vloženy neopodstatnene jakoby dve casové vrstvy. Cást díla je “konzervována”, manifestuje hodnotu stárí, jiná cást je neverohodným zpusobem a s resignací na tuto hodnotu rehabilitována. Chabost výsledku ješte podtrhuje skutecnost extrémního svetelného kontrastu kamenné a omítkové cásti plášte, který zcela potlacuje ostatní velmi jemné, avšak velmi významné prvky architektonické kompozice vytažené v omítce, zejména rímsy. Výsledkem je narušení harmonické architektonické kompozice tohoto významného díla.
I v prípade, kdy protikladné interpretace stárí budovy nesledují prímo architektonické clánky, ale proste jen plochy starší, konzervované a plochy nove upravené, rozkládá výsledek protikladných interpretací jednotlivých cástí fasády celistvost díla a jeho vnímání jako jednotné umelecké struktury. Typickým príkladem muže být obnova plášte rotundy sv. Longina na Rybnícku s tvrdým prechodem cásti kamenného plášte a nove doomítnutých ploch - namísto relativne celistvé a casem zformované románské architektury je neoduvodnene prezentováno cosi, co bychom mohli chápat jako jakési “archeologické torzo”.

		VII. Základy poetiky obnovy pláštu

	1. Obnova pláštu jako komplex odborných cinností a umení obnovy

Obnova pláštu je odbornou cinností, využívající umeleckohistorického poznání, metod památkové péce a technologických a odborných znalostí z oboru projektování staveb, ale též cinností výsostne kulturní, pro níž se užívá nekdy termín “umení obnovy”. Tato dimenze obnovy nebývá v oblasti památkové péce príliš zduraznována, predevším proto, že je spojována se svévolnými, nevhodnými zásahy do umeleckohistorické podstaty obnovovaných objektu. To však nic nemení na skutecnosti, že v prubehu obnovy dochází k rade tvurcích a svého druhu umeleckých rozhodnutí. 
Poetikou obnovy rozumíme vedomé a zduvodnené architektonické, výtvarné a restaurátorské postupy realizující obnovu plášte jako umeleckého architektonického díla a svého druhu výtvarné struktury jak z hlediska zachování jeho vypovídací hodnoty, tak z hlediska jeho vyznení a atmosféry, kterou v širších celcích pusobí. Poetika obnovy není ze své podstaty romantickou dezinterpretací obnovovaného díla, ale nenahraditelnou tvurcí interpretacní dimenzí procesu obnovy, prítomnou - minimálne jako dusledek- i v nejvýrazneji orientovaných objektivizacních tendencích. Musí být pevne zakotvena v reflexi stavu díla pred obnovou i jeho širších vztahu, vycházet z vyhodnocení jeho príznivých i méne príznivých stránek, vcetne estetické stránky jeho podoby zformované casem. 
Typická prítomnost umeleckoremeslných, prípadne restaurátorských postupu v prubehu prací navíc vytvárí z obnovy díla též do jisté míry v postupu prací se vyvíjející tvurcí cinnost.
Rutinní obnovy, které prinášejí pouze technologické postupy a mnohdy nevhodné návyky (zejména technický perfekcionismus likvidující, “zarovnávající” projevy rucní práce), vedou k jalovým výsledkum, které potlacují puvab obnovované architektury, a ve svých dusledcích i její verohodnost.
Trebaže v soucasnosti neexistuje žádná ustálená “psaná poetika”, v rade jednotlivých prípadu obnovy mužeme rozpoznat napríklad intenzivní snahu o to, aby se plášt zaskvel  ve své puvodní podobe, nebo snahu o zachování hodnoty jeho starí, ci touhu manifestovat, že plášt byl práve ted, v soucasné dobe, opraven.
Zvlášte intenzivne se prítomnost poetické složky projevuje, jsou-li obnovovány prvky zaniklé, ci dokonce prvky ve strukture stavby nikdy neexistující. Zde do procesu obnovy vstupuje též soucasné architektonické myšlení a kulturní cítení, které se, byt velmi zprostredkovane, do starší struktury promítá. Je-li soucástí koncepce obnovy co nejpresnejší kopie zaniklého prvku, vynoruje se obcas otázka historické oprávnenosti a “pravdivosti” takového zásahu a jeho vztahu k prvkum skutecne dochovaným, autentickým, která muže být konfrontována s potrebou estetického scelení díla. Jednoduché odpovedi v této oblasti neexistují, obtížné je i obecnejší stanovení preferencí. Estetická interpretace se samozrejme muže rozejít s památkovou podstatou objektu. Korektní objektivizující tendence muže vytvorit výsledek, který nebude pusobit jako umelecké dílo. Nicméne následující text nabízí jistá východiska, postupy i závery, jejichž uplatnení v praxi obnovy by mohlo být prospešné.

	2. Hodnota stárí a její vyjádrení v obnoveném díle

Trebaže hodnota stárí tvorí jeden z úbežníku památkárského uvažování již od dob Rieglových a její nerespektování v prípade obnovy nekterých typu památek vede k zániku jejich památkové podstaty a veškerého kouzla a atmosféry, v prípade díla obnovy pražských pláštu v 90. letech se tomuto úbežníku ci ideálu spíše vzdalujeme. V predchozí kapitole uvádená obnova plášte rotundy sv. Longina, masivní nové nahození Hladové zdi ci tzv. Biskupské veže jsou príklady nad jiné tristními.
Akceptovat hodnotu stárí znamená nejen její teoretické uznávání, ale predevším nalezení zpusobu jak projevy casu a jeho pusobení, které dodávají historickým stavbám pred obnovou - nehlede již na jejich fyzický stav - jejich nezamenitelný charakter, v obnovovaném díle zachovat a presvedcive vyjádrit. Jak aspekt stárí budovy “prenést” do obnovovaného díla.
Paradoxne nejjednodušší je toto rešení u velmi obtížné a nárocné obnovy torzální architektury. Zde se zachované dílo zpravidla nedostavuje a doplnuje se pouze tak, aby se zabránilo jeho dalšímu chátrání. Povrchy pláštu se celoplošne nedohazují novou omítkovinou, k jejich scelení se používá jemných retušovacích prístupu ve své podstate restaurátorského charakteru. Též u architektury stredoveké se zachovanými a casto zvetralými kamennými clánky je jejich ponechání, konzervace a restaurování dobrým predpokladem pro alespon cástecnou “fixaci” hodnoty stárí.
V prípade staveb z pozdejších historických období a staveb v ulicní zástavbe zejména je tento úkol mnohem obtížnejší. Omítkové ci štukové prvky se zpravidla doplnují a stavby bývají témer ve všech prípadech opatreny novými barevnými nátery - vetšina povrchu je tedy nových, zvlášte dojde-li k zároven k prípadnému osazení kopií poškozených kamenných clánku. Takovýto postup jiste nemusí, a ani by nemel být pravidlem, jak bylo zdurazneno již v kapitole V/1/b. Nicméne radikální rozšírení striktne konzervacní metody,  která jediná dusledne zachovává hodnotu stárí, do bežné ulicní zástavby je nereálné a patrne i kulturne neprijatelné. To však neznamená, že tato hodnota nemuže být citlive a korektne i v takovýchto prípadech vyjádrena.
K zachování a vyjádrení hodnoty stárí lze použít techto specifických interpretacních postupu:
a/	Širokého používání konzervacní metody a využívání restaurátorských postupu pri obnove jednotlivých umeleckých del, které samy letitou praxí kultivují nejruznejší typy retuší.
b/	Rozšírení restaurátorských postupu i na výraznejší architektonické clánky ci dekorativní štukové prvky.
c/	Restaurátorského scelení celé fasády, vcetne zachování struktury casem zformovaných povrchových náteru - tj. postupu restaurování architektury.
d/	Provádením jen dílcích, lokálních oprav jestliže to stav plášte umožnuje a jejich citlivým scelením s cástmi neopravovanými.
e/	Užíváním retuší, zejména retuší lokálních barevných.
f/	Primereným užitím jemné patinace je-li nový povrch príliš svítivý.
g/	Užíváním tmavých a zemitých tónu, pokud to charakter objektu umožnuje.
h/	Užíváním lazurních a prípadne i vícevrstvých barevných tónu.
i/	Užíváním prírodního a probarvovaného štuku s jeho specifickými  strukturálními a optickými kvalitami.
j/	Tlumenými nátery oken, zejména pak, pokud to charakter objektu umožnuje, jako tomu bývá casto u staveb z období historismu, nátery tmavými a specificky lakýrnicky zpracovanými (fládrování).
k/	Maximálním zachováváním a prekládáním strešní krytiny.
l/	Ponecháním komínu a štítových zdí bez lícení.
m/	Striktní konzervací kamenných prvku, vcetne zachování jejich více ci méne torzální podoby - v takovém prípade je ovšem nezbytné v souladu s tím interpretovat i omítané cásti - jinak, zvlášte v prípade protikladného pojetí techto cástí, je tento postup spíše kontraproduktivní.
Uvedené postupy v bodech a/ až d/ a k/ jsou žádoucí a nemají žádné “kontraindikace”, rovnež tak je obecneji akceptovatelný je bod e/ a f/ v prípade citlivého provedení, nejlépe restaurátorem. Ostatní postupy nejsou a nesmejí být mechanicky používaným návodem, jsou limitovány charakterem objektu, nálezovou situací a všeobecnou platnost nemají .V prípadech, kdy budou shledány prípustnými, však mohou úcinne napomoci “prenesení hodnoty stárí” i do obnoveného díla.

	3. Konzervace versus obnova

Trebaže soucasná terminologie víceméne chápe pojem obnovy jako nadrazený ruzným typum nakládání s historickou strukturou, vcetne prístupu konzervacních, pri hlubším zamyšlení existuje jistý spor o zpusob zacházení s obnovovaným dílem a o jeho podobu 
mezi tendencemi konzervacními a tendencemi k obnove rehabilitacními, (restitucními). Ten je vyjádren predevším v predstave o charakteru výsledné prezentace nejen z hlediska prípadného doplnování zaniklých prvku, ale též vyjádrení ci potlacení hodnoty stárí a zejména z hlediska ruznoúrovnové fragmentárnosti a celistvosti díla. 
V drtivé vetšine prípadu jsou díla mimo oblast torzální architektury obnovována, s ruznou mírou verohodnosti a kvality, pod spolecným cílem prezentace plášte (prípadne zvolené casové vrstvy) v podobe pocátecní fáze jeho trvání. Tento cíl, trebaže se vetšinou  míjí napríklad s adekvátní obnovou oken, má objektivizacní charakter a nepochybne napomáhá oprávneným a vhodným rehabilitacním snahám. Zabranuje neprofesionálním a neprípadným praktikám patinacním ci prímo romantickým stylizacím, jaké se dnes široce uplatnují v interiérové tvorbe, vcetne té “odehrávající se” v cenných interiérech historických.
Obnovuje-li se dílo konzervacní metodou, obnovuje se cílove v podobe v jaké se dochovalo ve stavu pred obnovou, fixuje se (a prípadne lokálními retušemi sjednocuje a zabranuje se jeho dalšímu chátrání). Pohybujeme li se ale mimo oblast torzální architektury, je v prípade doplnovaných cástí omítané architektury rozhodující otázkou jak, zvlášte barevne, ztvárnit jejich povrch vzhledem k casem zerodovaným, “vymytým” povrchovým vrstvám barevným, které by také mely být konzervovány a restaurátorsky ošetreny. Smysluplnou odpovedí, která nerozloží výraz a estetickou integritu díla, muže být rozsáhlé použití retuší lazurního charakteru, které jsou ve své podstate nápodobou pusobení casu (plášt obnoveného opatského domu ve Zlaté Korune).
Objektivizacní trend obnovy v pocátecní fázi trvání v praxi ovšem znamená mimo jiné i odsouzení rozlicných povrchových vrstev architektury, zejména hodnotných a uchovatelných vrstev barevných na omítkách, k zániku. Vede nejen ve svém dusledku, ale i v principu k potlacení hodnoty stárí. Znamená nezrídka také radikální promenu podoby historického díla pred a po zásahu, která se v našich podmínkách stala nereflektovanou normou.
Ojedinelé prípady obnov omítaných fasád, kdy nebyla volena pro prezentaci díla podoba pocátecní fáze a konzervacní obnova smerovala zároven k jejich scelení, však ukazují široké a nevyužívané možnosti celistvé prezentace historického díla prostrednictvím povýtce konzervacních zpusobu . 
	4. Schéma versus “plnost tvaru”

Pri obnove pláštu nedochází jen k ruzným interpretacím povrchových úprav dochované historické substance, ale obcas a v prípadech, které musí být hluboce oduvodneny, i k výmene nekterých prvku, a to jak prvku slohove neplnohodnotných, prípadne balastních (okna z období obnov socialistické éry, výkladce z téže doby), tak i prvku slohove hodnotných (historická, avšak nadále neudržitelná okna), prípadne celých slohových vrstev, pod nimiž byly rehabilitovány vrstvy starší (západní ulicní fronta Ungeltu). Zatímco v prípade náhrady prvku nehodnotných mužeme tlak na jejich výmenu považovat pri splnení jistých elementárních kvalitativních kritérií za pozitivní, v prípade prvku hodnotných, avšak neudržitelných, ci v prípade rehabilitace starších ci cennejších vrstev, je treba vždy zvažovat bedlive takovouto výmenu z hledisek obecných zásad ochrany a obnovy pláštu - šetrnosti k dochované substanci, verohodnosti nového prvku i širšího kontextu okolní zástavby - a neunáhlovat se.
Nejcistším požadavkem na podobu nove vznikajících prvku je požadovat kopie. To je v rade prípadu možné a relativne málo obtížné, napríklad v prípade dochovaných avšak neudržitelných oken historických. V jiných prípadech, zejména když byl prvek historický nahrazen neplnohodnotným prvkem poválecným, je to obtížnejší, nebot originální prvek, jež má být kopírován, se nedochoval, a ztvárnení prvku náhradního vyžaduje znalost slohových zákonitostí a dobových remeslných postupu, jichž se v praxi spíše nedostává. V prípade celých fasád je to krajne obtížné a v plné míre patrne nemožné, zvlášte je-li odhalována vrstva velmi stará a nedostatecne zdokumentovaná. 
Po odstranení pozdejších slohových vrstev fasád je “spodní vrstva” navíc zpravidla tak nekompletní, že je zásahem prakticky vytváreno nové dílo, resp. prucelí. Z techto duvodu nelze vyžadovat porízení kopie v každém prípade, nezbytná je ovšem verohodnost prípadného potrebného nového tvaru a jeho kompatibilita se zbytkem plášte.
Z hlediska ztvárnení nového prvku a jeho vyznení v celku díla se jeví jako zvlášte významná otázka jeho “schematicnosti” versus “plnosti tvaru”. Typickým rešením socialistické éry, které dodnes doznívá, byla volba sumárních tvaru, jež se historických prvkum podobaly, avšak ve své vnitrní kompozici ci detailním zpracování (napríklad u výkladcu, ale též i u oken ci dvernic) byly schematické a vetšinou i silne redukované. Namísto plnohodnotného prvku byl realizován ve strukture díla jakýsi znak, pohybující se v “šedé zóne” estetické indiferentnosti. Takovéto pojetí nových prvku, zejména v  zásazích koncipovaných v duchu odkryvné analytické metody v památkové péci, vedlo k promene architektury jako umeleckého díla v neživotné, esteticky nedostatecné, a tudíž i neverohodné schéma, “dokument”. Odstranené slohove plnohodnotné prvky nebyly v duchu dobového nazírání plnohodnotne nahrazeny, obcas.- napríklad v prípade jižní strany hlavního ceskokrumlovského námestí ci v prípade pražského Domu U kamenného zvonu - dokonce vedome, programove. 
Doplnované prvky nejsou výplní prázdných míst, neutrálním zaplnením méne významných cástí plášte, ale jeho nedílnou soucástí a vrstvou. Pri doplnování prvku do historické architektury je treba dávat prednost plnohodnotným, plným tvarum .Výjimkou  je oblast torzální architektury. Zde na prípadne doplnovaný prvek- napríklad neviditelné ploché zastrešení torza paláce, která má ochránit treba zachované klenby a má funkcní povahu - požadavek plného tvaru nelze v plné míre vztáhnout. I v tomto prípade je však primerené a esteticky kvalitní pojetí díla podmínkou.
Požadavek na plnohodnotný tvar je žádoucí uplatnovat nejen u kopií a replik prvku, ale i v prípade volnejší tvorby soucasné, at je již inspirována architekturou historických období, anebo, jak je to prípustné výrazneji ponejvíce v prípadech tvorby nových obchodních portálu, též estetikou moderní. Plnost tvaru pritom nevylucuje lapidárnost, monumentalitu ci strízlivou jednoduchost príznacnou napríklad pro projevy klasicistní.

	5. Pravdivost, verohodnost a celistvost díla

Pri doplnování dílcích prvku plášte, at již jde o výmeny prvku neudržitelných ci o restituce prvku dríve zaniklých (napríklad štítu), vyvstává též otázka pravdivosti takových zásahu. Ta bývá vztahována - zejména projektanty, ale i cástí památkárské obce - jednak projevum dnešní architektury a kultury a jednak ke skutecne dochovaným prvkum, a nastoluje složité otázky iluze, klamu ci neoprávneného vylepšování památky. V ceském prostredí prevládá dlouhodobá nechut k plnohodnotné obnove zaniklých historických slohových prvku, pramenící z nadrazování dokumentární hodnoty díla jeho estetické celistvosti, kombinovaná ovšem nezrídka s tendencí po kontrastních soudobých vstupech v projektantské obci. Výsledkem bývá tendence menit mnohem výrazneji soucasnou podobu, výraz a charakter objektu.
Ideologický odpor ke kopiím, imitativním retuším ci snahám o celistvost a završenost obnovovaného díla má své složité zdroje i jistou legitimitu ve striktne konzervacním prístupu, v moderních architektonických poetikách i tradici analytické metody v památkové péci. Poskytuje však hotové odpovedi na otázky, které se náležite nereší.
Skutecnost, že se dnes nestaví v historických slozích nevylucuje v prípade obnovy památky v oduvodnených prípadech doplnit adekvátne a slohove ciste zaniklý prvek. Nejde o kulturne nelegitimní anachronismus (v takovém prípade by byly kulturne nelegitimní celé epochy historismu), ani o zkreslování její vypovídací hodnoty jejím vylepšováním.
Prípadné doplnení se rídí radou složitých vyhodnocovacích kritérií, zejména dobou zániku prvku a s tím související jeho doložitelností v dokumentaci, která budto dává, anebo nedává predpoklady k jeho verohodnému ztvárnení. Pokud tyto predpoklady nedává, je nežádoucí riskantní pokus o kopii podstupovat. Významným zdrojem pro kvalitní kopii muže být též znalost obdobných a jinde dosud existujících prvku. 
Základní motivací pro realizaci kopie by mela být pouze skutecnost, že zaniklý prvek ve strukture objektu prokazatelne chybí, a tím snižuje její vypovídací schopnost i estetickou hodnotu.To samozrejme neplatí po torzální architekturu, zejména architekturu hradních zrícenin, kde doplnování prvku znamená nerespektování zásady zachování charakteru díla a je nežádoucí. Samotné zpetne projektivní “zobrazení” umeleckohistorických poznatku o vývoji ci minulých stavech díla ve strukture díla obnovovaného je projevem svého druhu scientistických ambicí, které stály za mnoha pochybnými výsledky, a není žádoucí. Nepominutelný význam pro rozhodnutí se pro prípadnou kopii má i promena historického objektu od doby jeho zániku, tedy promenený kontext vlastní stavby, prípadne i širšího okolí. Obnova prvku muže být realizována jen tehdy, pokud je k dále se vyvinuvší stavbe ústrojná. Jsou-li tato kritéria splnena, je možné k prípadné kopii pristoupit, jako se tomu stalo napríklad v prípade obnovy veže glorietu ve Fürstenberské zahrade na Malé Strane. Z velmi dlouhodobého hlediska nezvratného stárnutí veškeré hmotné substance se kopie jeví jako specifická forma prodloužení životnosti díla, nebot prebírá funkci originálu.
Krome zretelných dílcích prvku dochází pri obnove pláštu velmi casto též k doplnování maltoviny, kamenných desek, cástí štukových prvku, k rozlicným barevným a povrchovým úpravám vubec. Také zde platí, že hodnota celku a zachování jeho charakteru a celistvosti, zakládají jeho verohodnost a výrazovou presvedcivost a jsou nadrazeny “pravdivosti” doplnovaných prvku. 
	6. Završenost plášte jako umeleckého díla

Pri dodržení zásad a metodických postupu památkové je možné k obnove pláštu pristupovat otevrene i s ruznými akcenty, které ovlivnují charakter výsledku napríklad z hlediska vyjádrení hodnoty stárí. Základní cíl poetiky obnovy je dán jejím samotným smyslem. Tím je zachování památky jako jedinecného díla a její predání v obnovené, celistvé a nedeformované podobe budoucím generacím 
Díla obnovy musejí akcentovat predevším završenost památky jako umeleckého díla a architektonické struktury, která sama o sobe svým výrazem brání dalším transformacím.

		Prehled metodických materiálu

Tento prehled uvádí metodické materiály, z nichž vycházela tato práce. Materiály obsahují bibliografii dalších návazných a doporucených textu:

1. Pavel ŠTASTNÝ: Fasádní náterové hmoty k úprave historických budov, vydáno jako príloha casopisu Zprávy památkové péce, rocník 53, 1993, c.4, s.I-VIII.
2. Petr MACEK: Standardní nedestruktivní stavebne historický pruzkum, vydáno jako príloha casopisu Zprávy památkové péce, rocník 57, 1997.
3. Vojtech LÁSKA, Alfréd SCHUBERT, Josef ·TULC: Péce o strechy historických budov, vydáno jako príloha casopisu Zprávy památkové péce, rocník 57, 1997.
4. Josef ŠTULC, Miloš SUCHOMEL, Ivana MAXOVÁ: Péce o kamenné socharské a stavební památky, vydáno jako príloha casopisu Zprávy památkové péce, rocník 58,. 1998.
5.Jan SOKOL, Tomáš DURDÍK, Josef ŠTULC: Ochrana, údržba a stavební úpravy zrícenin hradu, vydáno jako príloha casopisu Zprávy památkové péce, rocník 58, 1998.
6. Zríceniny historických staveb a jejich památková ochrana, (sborník príspevku), vydáno jako príloha casopisu Zprávy památkové péce, rocník 58, 1998.
7. Ondrej ŠEVCU, Jan VINAR, Marie PACÁKOVÁ: Metodika ochrany dreva, vydáno jako príloha casopisu Zprávy památkové péce, rocník 60, 2000.
8. Karel KUCA, Vera KUCOVÁ: Principy památkového urbanismu, vydáno jako príloha casopisu Zprávy památkové. péce, rocník 60, 2000.
9. Ochrana historických mest v evropském a svetovém kontextu (texty mezinárodních chart a úmluv v oboru památkové péce). Ceský komitét ICOMOS, Praha 1993.