Josef Holeček

METODIKA PRO POSUZOVÁNÍ NÁSTAVEB, PŮDNÍCH VESTAVEB A OCHRANU STŘEŠNÍ KRAJINY

Praha 2001

Text neprošel jazykovou ani redakční úpravou

			Předmluva

Tento metodický materiál pro posuzování půdních vestaveb, půdních nástaveb a nástaveb objektů a ochranu pražské střešní krajiny je rozdělen do tří částí (Knih). Část první - kapitoly I-V - se zabývá popisem střešní krajiny, definicí jejích hodnot a hledisky (kritérii) její ochrany. Je nejen logickým předpokladem pro ustavení vlastní metodiky pro posuzování jednotlivých zásahů v části (knize) druhé, ale představuje zároveň i jistou sumu informací o utváření střešní krajiny, která může posloužit dalšímu obohacování této metodiky při praktickém výkonu památkové péče.
Jako je složitá a mnohovrstevnatá pražská střešní krajina, jsou mnohovrstevnaté a složité i zásahy do ní - od konzervačních obnov až po více či méně vhodné nástavby celých objektů. S touto mnohovrstevnatostí a až jistou nepřehledností v současném dění ve střešní krajině souvisí též častá otázka - jaký přístup, způsob obnovy či detailní zásah je vhodný, správný či přípustný. Jak například mají vypadat vikýře, kam lze umístit střešní okna apod.
Jistě ne zcela vyčerpávající, avšak metodické odpovědi na tyto otázky obsahuje Kniha druhá - kapitoly VI - XI. Zde se promítají kritéria ochrany střešní krajiny do jednotlivých zásahů. Optimální zásah představují z hlediska památkové péče konzervační a konzervativní obnova, proto v jim věnované kapitole sedmé jsou detailně popsány souhrnně různé oblasti obnovy střech (krovů, krytiny, klempířských prací apod.). To však neznamená, že výraznější zásah - například půdní vestavba - je obecně nepřijatelný anebo snad vždy nevhodný. Půdní vestavba pouze musí respektovat způsoby a postupy obnovy střech, jak jsou popsány u konzervační a konzervativní obnovy (tzv. základní kritéria), navíc však musí „zvládnout“ ještě další nároky, které souvisejí s adaptací podkrovního prostoru - například na tvaroslovné řešení nových osvětlovacích prvků; ne vždy je z hlediska památkové péče možná. Těmto dalším nárokům je věnována samostatná kapitola devátá. Půdní nástavba potom je zásahem ještě výraznějším než půdní vestavba, přibývá zde hlavně změněný, zvětšený tvar střechy. Pro „správnost půdní nástavby“ platí jak základní kritéria obnovy, tak i nároky pro půdní vestavby - a navíc ještě to, co souvisí se změněným tvarem střechy a je popsáno v kapitole desáté.
Součástí materiálu je velmi podrobně zpracovaný úvod zachycující detailně celou strukturu práce. Jeho prostřednictvím se lze dobrat poměrně rychle k vybranému dílčímu aspekty obnovy.

			obsah

	Předmluva

	Obsah

Kniha první: definice pojmů, cílů a kritérií ochrany

	Úvod

	1. Základní teze
	2. Cíle metodického materiálu, jeho členění a obsah

I. Význam a specifičnost ochrany a obnovy střech              a střešní krajiny

	1. Stavba a střecha
	2. Objektová a urbanistická dimenze zásahů do střešní krajiny
	3. Specifičnost obnovy střech a střešních partií

II. Definice a pojetí střešní krajiny

	1. Z hlediska celku - střešní krajina jako:
		a/ urbánní substruktura
		b/ historickým vývojem vzniklá a chráněná struktura
		c/ kulturní fenomén a hodnota, „obraz“
		d/ „suma střešních partií“ hodnotných objektů
		e/ nejpodstatnější prvek panoramatického obrazu města
		 f/ střešní krajina v užším a širším smyslu
	2. Z hlediska komponent
		a/ elementární prvek
	Komponenty vlastní střešní krajiny
		b/ architektonické prvky 
		c/ skladebné prvky prostorově definovatelné 
		d/ skladebné prvky urbánního vývoje
		e/ skladebné prvky vizuální kontextuality 
	Komponenty panoramatického obrazu
	3. Obecná charakteristika střešní krajiny
		a/ složitost, komplexnost, rozmanitost
		b/ nejvyšší míra synchronní kontextuality při vnímání souboru		    historických a památkově chráněných objektů
		c/ územní strukturace střešní krajiny u celků složitějšího vývoje

III. Specifičnost a hodnota pražské střešní krajiny                a panoramat

	1. Specifičnost z hlediska kompozičního
		a/ dynamický krajinný reliéf
		b/ vertikalizace centra a klidný horizont čtvrtí z období historismu
c/ prolínání různých typů zástavby a jim odpovídající střešní krajiny
		d/ specifický poměr homogenity a heterogenity střešní krajiny
		e/ různorodost dle území a typu zástavby
		f/ „inverzní prostorové plány“
		g/ mimořádně složitá střešní krajina městského centra
		h/ panoramaticky citlivý obvod kompaktní městské zástavby
		 i/ vizuální akcenty nedokončených regulací
		 j/ narušení panoramat poválečnými výškovými stavbami
	2. Územní členění střešní krajiny z hlediska vývojově historického
		a/ území historického centra
		b/ území vzniklá převážně na konci 19. a na počátku století 20.
		c/ obytná území vilového charakteru
		d/ území venkovského charakteru
	3. Územní členění střešní krajiny z hlediska morfologického
		a/ „rostlé prostory“
		b/ prostory se středověkou regulací
		c/ pravidelné, „regulované „prostory
		d/ prostory s „nedokončenou regulací“
	4. Ochranyhodný charakter a obraz pražské střešní krajiny
	5. Územní členění dle stupně památkové ochrany
	6. Území s mimořádně hodnotnými a reprezentativními stavbami

IV. Základní cíl a kritéria ochrany pražské střešní krajiny 

	1. Kritéria ochrany z hlediska jednotlivých objektů
		a/ hodnota historických krovů a dalších krovových konstrukcí
		b/ hodnota podkrovního prostoru
		c/ hodnota objektu a zásahy vynucené adaptací podkrovního 		    prostoru
		d/ kvalita nového zásahu ve vazbě na objekt 
	2. Kritéria ochrany charakteru urbanistického
		a/ zachování pražské střešní krajiny z hlediska kompozice celku
		b/ zachování stabilizovaných pohledových kompozice, vedut
		c/ ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech
		d/ ochrana vnitřní diferencovanosti střešní krajiny
		e/ ochrana charakteru diferencovaných území střešní krajiny
		 f/ zachování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny
	3. Prolínání objektové a urbanistické dimenze

V. Přehled současných chybných a sporných zásahů do   pražské střešní krajiny

	1. Chyby eliminační
		a/ nedostatečná ochrana historického a hist. hodnotného krovu
		b/ zánik hodnotných podkrovních prostorů
		c/ radikální výměna střešní krytiny
			a/ materiálová substance dochované střešní krytiny
			b/ tvar, typ krytiny a způsob pokládky
		d/ komíny a štítové zdi 
			a/ zánik historického tvaru komínů
			b/ zánik charakteru štítové zdi
	2. Chyby adiční
		a/ pracovní postupy s adicí nevhodných materiálů
		b/ adice nevhodných prvků (nevhodně tvarované prvky)
			a/ neadekvátní volba typu nového osvětlovacího prvku
			b/ příliš velké a příliš početné nové osvětlovací prvky
			c/ špatné umístění nového osvětl. prvku ve střešní partii
			d/ nezvládnuté tvarosloví, konstrukce a materiál nových 			    prvků
			e/ příliš mnoho typů osvětlovacích prvků
	3. Chyby transformační (interpretační)
		a/ transformace historicky hodnotných krovů a podkrovních 			    prostorů na průměrně řešené prostory obytné
		b/ necitlivá a nevhodná proměna střešní partie architekton. díla
			a/ ztráta historické věrohodnosti
			b/ esteticky odpudivý vzhled střešní partie objektu
	4. Urbanistická dimenze chyb ve střešní krajině
		a/ nedostatečný důraz na zachování pražské střešní krajiny z 		    hlediska kompozice celku
		b/ neústrojné zásahy do stabilizovaných pohledových kompozic, 		    vedut
		c/ slabá ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech
		d/ opomíjená ochrana vnitřní diferencovanosti střešní krajiny
		e/ narušování charakteru diferencovaných území střešní krajiny
		 f/ snižování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny

Kniha druhá: půdní vestavby a nástavby         a další typy zásahů do střešní krajiny               a konkrétní způsoby a postupy její ochrany

VI. Klasifikace obnovy střešních partií objektů a zásahů do nich

	1. Obnova beze změny využití - konzervační a konzervativní obn.
	2. Obnova a zásahy spojené se změnou využití, jejich definice 
		a/ nástavby objektů
		b/ půdní vestavby
		c/ půdní nástavby
		d/ ostatní
	3. Zásahy z hlediska rozsahu a viditelnosti
		a/ zásahy na celým objektem
		b/ zásahy nad jasně definovanou částí objektu (křídla)
c/ zásahy nad omezenou částí objektu (částečná půdní vestavba)
		d/ ostatní zásahy (nárožní nástavby)
		e/ zásahy s viditelným vnějším projevem v celé střešní partii
		 f/ zásahy s viditelným vnějším projevem v části střechy

VII. Konzervační a konzervativní obnova (beze změny využití)

A/ Předpoklady obnovy
	1. Charakteristika způsobu obnovy
	2. Zásady obnovy
		a/ zásada šetrnosti k dochované historické substanci
		b/ zásada historické věrohodnosti a adekvátnosti ztvárnění
		c/ zásada kontextuálního přístupu
	3. Sumární, plný a finální tvar střechy
B/ Požadavky na způsob obnovy
	4. Zachování volného podkrovního prostoru
	5. Ochrana historického a historicky hodnotného krovu a jeho 		    obnova
		a/ znalost hodnoty a stavu krovu, sanace krovu
 		b/ dochovaná hmotná substance historické krovové konstrukce 
		c/ obnova neudržitelných částí krovové konstrukce
 		d/ změny tvaru krovové konstrukce u historických krovů
 		e/ „ochuzování“ historických krovových konstrukcí
		 f/ srovnávání (napřimování) historických krovových konstrukcí
		g/ „obohacování“ dochované krovové konstrukce 
		h/ zachování prodyšnosti podkrovního prostoru 
	6. Ochrana, obnova a výměna střešní krytiny
		a/ ochrana materiálové substance dochované střešní krytiny
		b/ obnova (obměna) střešní krytiny
			a/ zachování materiálu
			b/ zachování tvaru a typu krytiny
			c/ zachování způsobu pokládky
		c/ výměna (náhrada) střešní krytiny
	7. Klempířské prvky a práce
	8. Části fasád ve střešní krajině, komíny, štítové zdi
		a/části fasád ve střešní krajině
		b/ komíny
			a/ nefunkční komíny 
			b/ záměny charakteristických komínů
 			c/ změna tvaru historických komínů
			d/ krytí komínového otvoru u historických komínů 
			e/ barevné řešení komínů
		c/ štítové zdi
	9. Ostatní
a/ viditelná vyústění vzduchotechniky a dalších technických prvků
		b/ telekomunikační prvky
		c/ reklama ve střešní krajině
			a/ zásady uplatnění z hlediska ochrany objektu
			b/ urbanistická kritéria uplatnění
	10. Urbanistická kritéria u konzervační a konzervativní obnovy
		a/ výměna střešní krytiny
 		b/ detailní aspekty obnovy z hlediska zachování malebnosti

VIII. Obnovy spojené se změnou využití (a tvaru střechy)

	1. Zásady těchto typů obnovy
	2. Kritéria posuzování zásahů z hlediska ochrany objektu
	A/ Kritéria přípustnosti
		a/ hodnota krovové konstrukce a historické střešní krytiny
		b/ podkrovní prostor jako historická a kulturní hodnota
		c/ struktura objektu a zásahy vynucené adaptací podkrovního 		    prostoru
B/ Kritéria ztvárnění (vazba nového zásahu vzhledem k celému objektu)
		d/ adekvátnost tvaru střechy a volby osvětlovacího prvku
		e/ dimenze nového zásahu a proporce stavby
		 f/ tvarosloví nových prvků a jejich umístění ve střešní partii
	3. Nevhodné typy střech
		a/ z hlediska historické hodnoty
		b/ tvaru a prostorových dimenzí
	4. Obecná urbanistická kritéria
		a/ zachování pražské střešní krajiny z hlediska kompozice celku
		b/ zachování stabilizovaných pohledových kompozice, vedut
		c/ ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech
		d/ ochrana vnitřní diferencovanosti střešní krajiny
		e/ zachování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny
	5. Urbanistická kritéria z hlediska územního členění s. krajiny
	A/ Citlivost území a jejich střešní krajiny dle histor. typu zástavby
		a/ území historického centra
		b/ území vzniklá převážně na konci 19. a na počátku století 20.
		c/ obytná území vilového charakteru
		d/ území venkovského charakteru
	B/ Citlivost území a jejich s. krajiny dle prostorové charakteristiky
		a/ „rostlé prostory“
		b/ pravidelné, „regulované“ prostory
		c/ prostory s „nedokončenou regulací“
		d/ s okolní zástavbou nespojité prostory
	6. Obecná metodika postupu posuzování návrhu zásahu
		a/ zásah a ochrana krovu a podkroví
		b/ posouzení vynucených zásahů
		c/ změna podoby střechy ve vazbě k celé stavbě
		d/ zásah a obecná urbanistická kritéria ochrany
		e/ posouzení zásahu vzhledem k charakteru střešní enklávy
		 f/ panoramatický dopad

IX. Půdní vestavby

A/ Aplikace kritérií přípustnosti 
	1. Přípustnost dle typu půdní vestavby
	2. Přípustnost dle hodnoty a charakteru objektu
		a/ nemovité kulturní památky s dochovanými historickými krovy
b/ nemovité kulturní památky z období h. slohů s novějším   krovem
		c/ ostatní nemovité kulturní památky
		d/ ostatní stavby s historickými krovy
		e/ stavby z období historismu a eklektismu
		 f/ ostatní stavby
B/ Aplikace kritérií ztvárnění
	3. Adekvátnost měněného tvaru střechy
	4. Adekvátnost a volba nového osvětlovacího prvku
		a/ vikýř
		b/ střešní okno
		c/ ateliérové okno
		d/ sestava ze střešních oken
		e/ osvětlení (francouzskými) okny střešní lodžie (terasy)
		 f/ osvětlení skleněnými taškami
		g/ osvětlení proskleným hřebenem
	5. Dimenze a počet nových osvětlovacích prvků
	6. Umístění nového osvětlovacího prvku ve střešní partii
		a/ umístění osvětlovacích otvorů a kompozice fasády
 		b/ otvory ve dvou a více viditelných podlaží
		c/ umisťování osvětlovacích otvorů blízko ke hřebeni
		d/ vikýř velmi blízko korunní římsy anebo za atikou
		e/ zapouštění průčelí vikýře pod střešní rovinu
	7. Tvarosloví, konstrukce a materiál nových prvků
		a/ zásada věrohodnosti tvaru a konstrukčního řešení
		b/ zásada adekvátnosti použitých materiálů
	8. Existující nepůvodní prvky a prvek nově osazovaný 
		a/ nepůvodní, avšak hodnotný prvek
		b/ nepůvodní a nehodnotný prvek
		c/ kombinace různých typů osvětlovacích prvků
C/ Aplikace urbanistických kritérií
	  9. Zachování pražské s. k. z hlediska kompozice celku
	10. Zachování stabilizovaných pohledových kompozice, vedut
	11. Ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech
	12. Zachování vnitřní diferencovanosti střešní krajiny
	13. Zachování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny
		a/ eliminace hodnotných prvků
		b/ tvarosloví změněných stavů
		c/ detailní posouzení projektu
	14. Zachování charakteru diferencovaných území střešní krajiny
		a/ citlivost střešní krajiny dle historického typu zástavby
		b/ citlivost střešní krajiny dle prostorové charakteristiky

X. Půdní nástavby

A/ Aplikace kritérií přípustnosti
	1. Přípustnost dle hodnoty a charakteru objektu
		a/ nemovité kulturní památky s dochovanými historickými krovy
		b/ nemovité kulturní památky z období historických slohů s 			    novějším krovem
		c/ ostatní nemovité kulturní památky
		d/ ostatní stavby s historickými krovy
		e/ stavby z období historismu a eklektismu
		 f/ stavby se znehodnocenou fasádou
		 g/ ostatní stavby
B/ Aplikace kritérií ztvárnění
	2. Adekvátnost měněného tvaru střechy
	3. Volba nových osvětlovacích prvků, jejich dimenze, počet, 		    tvarosloví, materiál a umístění ve střešní partii objektu
C/ Aplikace urbanistických kritérií
	4. Zachování pražské s. k. z hlediska kompozice celku
	5. Zachování stabilizovaných pohledových kompozice, vedut
	6. Ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech
	7. Zachování vnitřní diferencovanosti střešní krajiny
	8. Zachování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny
		a/ eliminace hodnotných prvků
		b/ tvarosloví změněných stavů
		c/ detailní posouzení projektu
	9. Zachování charakteru diferencovaných území střešní krajiny
		a/ citlivost střešní krajiny dle historického typu zástavby
		b/ citlivost střešní krajiny dle prostorové charakteristiky

XI. Nástavby objektů

A/ Aplikace kritérií přípustnosti
1. Přípustnost dle hodnoty a charakteru objektu
		a/ stavby z období historických slohů a klasicismu
		b/ nemovité kulturní památky
c/ stavby s výrazně architektonicky ztvárněným posledním   podlažím z období historismu a eklektismu
	2. Adekvátnost tvarosloví nastavované partie objektu
B/ Aplikace kritérií ztvárnění
	3. Volba nových osvětlovacích prvků, jejich dimenze, počet, 		    tvarosloví, materiál a umístění ve střešní partii objektu
C/ Aplikace urbanistických kritérií
	4. Zachování pražské s. k. z hlediska kompozice celku
	5. Zachování stabilizovaných pohledových kompozice, vedut
	6. Ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech
	7. Zachování vnitřní diferencovanosti střešní krajiny
	8. Zachování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny
	9. Zachování charakteru diferencovaných území střešní krajiny
		a/ citlivost střešní krajiny dle historického typu zástavby
		b/ citlivost střešní krajiny dle prostorové charakteristiky

Kniha třetí : aplikace kritérií ochrany a obnovy střešní krajiny na pražská území pod plošnou památkovou ochranou

XII. Pražská památková rezervace

	1. Malá Strana a Hradčany
		a/ popis střešní krajiny
			a/ sumární kompozice
			b/ struktura
			c/ specifičnost vzhledem k jiným územím
		b/ aplikace kritérií ochrany na území
	2. “Rostlá“ historická zástavba staroměstská
		a/ popis střešní krajiny
			a/ sumární kompozice
			b/ struktura
			c/ specifičnost vzhledem k jiným územím
		b/ aplikace kritérií ochrany na území
	3. Josefov a oblast asanační zástavby staroměstské
		a/ popis střešní krajiny
			a/ sumární kompozice
			b/ struktura
			c/ specifičnost vzhledem k jiným územím
		b/ aplikace kritérií ochrany na území
	4. Nové Město
		a/ popis střešní krajiny
			a/ sumární kompozice
			b/ struktura
			c/ specifičnost vzhledem k jiným územím
		b/ aplikace kritérií ochrany na území
	5. Ostatní území v PPR

XIII. Památkové zóny

Kniha první: definice pojmů, cílů a kritérií ochrany

		Úvod

	1. Základní teze

Ochrana a kvalitní obnova střech, střešních partií historických objektů a podkrovních prostorů patří k nejvýznamnějším a v současnosti i nejsledovanějším úkolům památkové péče. Význam důsledné a koncepční ochrany této specifické součásti kulturního dědictví a vrstvy pražské architektury je podmíněn vlastní hodnotnou historických objektů, jejichž nedílnou součástí je „střecha“ - prostor podkroví, historické krovové konstrukce i z vnějšku viditelné tvarování střechy, ale též místem střešní partie jednotlivé stavby ve složitém celku, pro který se užívá výraz střešní krajina (v tomto textu potom přímo pojem pražská střešní krajina). Ta v podstatné míře spoluurčuje pražská panoramata a je jednou ze základních komponent obrazu města, jeho identity. Nejen dochovaná historická hmotná substance či geometrie střech, ale i subtilnější a složitější kulturní jevy, jaké vyjadřuje například výraz „malostranské střechy“ přitom jsou a býti by měly předmětem ochrany a citlivé a poučené obnovy.
Pro devadesátá léta příznačný silný tlak na ekonomickou exploataci podkrovních prostorů nás za situace koncepčně nedostatečně připravené památkové péče od takovéhoto ideálu vzdálil a vedl k mnoha různým poškozením jednotlivých staveb a pražské střešní krajiny, a v některých aspektech i k jejím trvalejším deformacím. Ty jsou popsány v kapitole V a v dokumentovém souboru navazujícím na „Koncepci účinnější péče o památkový fond v hlavním městě Praze“ (dále jen zkráceně „Koncepce“) s názvem „Sumář chyb“.
Návrhy nových zásahů, zvláště půdních vestaveb, se staly zcela běžnou součástí památkářské agendy a z širšího hlediska všeobecně sdílenou normou využití střešních partií objektů. A to včetně mimořádně hodnotných staveb v nejcennějších místech Pražské památkové rezervace. Střecha jako nedílná součást historické stavby zůstává v širším kulturním povědomí nedoceňována, přehlížena, a často nebývá chápána jako (významná) součást architektonického díla a zároveň širšího a v pražských podmínkách zpravidla velmi hodnotného urbánního celku.
Výkon památkové péče v oblasti ochrany střešní krajiny se dnes mnohdy redukuje na (nepochybně významnou a komplikovanou) otázku „povolování půdních vestaveb“, která váže značnou část pracovního potenciálu jejích pracovníků. Z věcného hlediska ovšem ochrana střešní krajiny představuje mnohem širší problematiku. Vysoká náročnost ochrany a obnovy střech a střešních partií v rámci památkové péče i oboru obnovy architektury je dána nejen specifičností zacházení se zde přítomnými historickými konstrukcemi a materiály, ale vyplývá též ze značného urbanistického dopadu změn, které se ve střešních partiích odehrávají. 
Slabinou ochrany pražských historických střech a střešní krajiny je skutečnost, že nebyla dostatečně jasně definována a nejsou šířeji sdílena základní kritéria ochrany střech a střešní krajiny a že nebyla důsledně vyžadována adekvátnost a architektonická kvalita nových zásahů do ní.
Pražská střešní krajina je přitom natolik rozsáhlou, složitou a vnitřně diferencovanou, zároveň však „panoramaticky sjednocovanou“ urbánní strukturou, zahrnující území různého stupně ochrany (památkové rezervace a navzájem odlišné zóny), že nepochybně skýtá jistý potenciál otevřenosti. Ten však dosud v ani rovině objektové, ani v rovině urbanistické dosud nebyl dostatečně zkoumán, a tudíž nebyla, kromě výše zmíněných pravidel ochrany, vytvořena ani s nimi úzce související pravidla pro nové zásahy, „změnové stavy“ do pražské střešní krajiny. (Nepochybně významný pokus o nastavení takovýchto pravidel představuje metodický pokyn SÚPP č. 547/2001 k ochraně střešní krajiny Pražské památkové rezervace. Rozsah území a charakter území, v němž jsou určité typy zásahů považovány za nepřípustné, však neodpovídá reálně strukturaci zde existující střešní krajiny, v důsledku čehož mají objekty stejných parametrů přiřazeny různou míru transformovatelnosti.)

	2. Cíle metodického materiálu, jeho členění a obsah

Cílem tohoto materiálu je definovat hodnotu pražské střešní krajiny, stanovit kritéria její ochrany a vypracovat prakticky aplikovatelnou metodiku pro posuzování nástaveb a půdních vestaveb z hlediska památkové péče. Tento úkol vyžaduje a/ vypracovat systematiku střešní krajiny, b/ stanovit kritéria její ochrany, c/ vypracovat klasifikaci zásahů do střešní krajiny (nástavby a půdní vestavby patří k zásahům nejběžnějším, jsou však vnitřně velmi různorodé) a za d/ stanovit metodiku posuzování těchto zásahů.
Metodický materiál proto definuje z potřebných hledisek pojem střešní krajiny a zdůrazňuje její vnitřní typovou diferenciaci a potřebu lokálních aplikací poznatků o jejím uspořádání. Tato skutečnost je významná především proto, že existující území pod plošnou památkovou ochranou jsou z hlediska utváření střešní krajiny zpravidla vnitřně nehomogenní. Vzhledem k tomu, že obnova střešní krajiny je dnes v míře větší, než je žádoucí, její přeměnou, danou četností adaptací střešních partiích objektů, zejména pro bytové účely, definuje jednoznačně nepřijatelné a nepřípustné typy zásahů do některých kategorií historických objektů a do určitých „urbánních situací“. Zároveň poskytuje metodiku posuzování ostatních méně jednoznačných zásahů z hlediska památkové ochrany objektu a památkového urbanismu. Podrobnější popisy ochrany pro jednotlivá území budou součástí dokumentových souborů navazujících na „Koncepci“ tzv. „analyticko-regulativních popisů území“.
Text je členěn do deseti kapitol, každá z nich do dílčích subkapitol a je doplněn přehledem literatury. V první kapitole je popsán význam a specifičnost ochrany střech a střešní krajiny, v kapitole druhé je definován z různých (a prakticky aplikovatelných) hledisek fenomén střešní krajiny. V následující kapitole je popsána specifičnost pražské střešní krajiny, která je základem pro její konkrétní ochranu jako soustavy různorodých a složitě strukturovaných území a z níž logicky vyplývají základní kritéria její ochrany popsaná v kapitole čtvrté. Ta jsou následně promítnuta do konkrétních způsobů obnovy. Vzhledem k tomu, že nejvhodnější a nejcitlivější způsob obnovy - obnova konzervační a konzervativní - nepostihuje v dnešní době existujícího tlaku na ekonomické využití střešních partií typické investiční a projekční záměry, jsou v kapitole šesté přehledně klasifikovány různé způsoby obnovy a rozděleny do dvou základních kategorií: na zásahy beze změny využití střešní partie objektu, kde je popsány a specifikovány detailně vzorové zásady ochrany a obnovy střech a střešní krajiny a na zásahy spojené se změnou využití podkroví a zpravidla i tzv. plného tvaru střechy. V případě zásahů druhého typu jsou tyto zásahy definovány, klasifikovány a „terminologicky ustalovány“ (kapitola sedmá). V kapitole osmé jsou potom tyto zásahy charakterizovány z hlediska ochrany objektů i střešní krajiny a to aplikací kritérií objektové a urbanistické ochrany, včetně aspektu citlivosti různých typů území pro ten který typ zásahu. V závěru kapitoly je popsána obecná metodika postupu rozhodování o přípustnosti těchto typů zásahů. Kapitoly devátá až jedenáctá jsou již přímo takovou metodikou postupu rozhodování sumárně aplikující tato kritéria na pražský památkový fond při posuzování půdních vestaveb, půdních nástaveb a nástaveb objektů. Poslední dvě kapitoly obsahují sumární charakteristiky pražských území pod plošnou památkovou ochranou z hlediska ochrany střešní krajiny.
Příklady různých chybných a sporných zásahů jsou soustředěny v kapitole V. Kapitola je členěna tak, aby přehledně ukázala důsledky nedodržování kritérií ochrany střech a střešní krajiny.
Metodický materiál se nezabývá problematikou ztvárnění střešních partií novostaveb a staveb vznikajících na místě demolic, ani kritérii pro případné demolice. I v takovýchto případech však platí, že střešní partie nově stavěného objektu by měla být kontextuální a mít smysluplné vazby k okolní střešní krajině.

	I. Význam a specifičnost ochrany a obnovy střech a	    střešní krajiny

	1. Stavba a střecha

Střecha je nedílnou součástí stavby, u řady staveb z období historických slohů a u staveb monumentálních jejím architektonických vyvrcholením a nezřídka též akcentem dominantního urbanistického významu. Střechou přitom nerozumíme pouze sumární vnější tvar definovaný krovovou konstrukcí a povrchem z krytiny, ale střešní partii budovy v její úplnosti - podkrovní prostor, krovovou konstrukci, určující vnější tvar a spolu s krytinou podobu střechy, klempířské prvky a u řady staveb i tzv. přechodovou oblast střešní partie mezi vlastní střechou a fasádou.
Základní hledisko památkové ochrany střech je hledisko objektové, které sleduje ochranu: a/vnitřního prostoru střechy (prostor podkrovní), b/ dochované konstrukce a materiály, (včetně způsobu zpracování), c/ tvar střechy a d/ vztah střechy, jejího výrazu ke stavbě jako celku - viz kapitola VII.
U objektů v územích pod plošnou památkovou ochranou vytváří střecha nedílnou součást jejich památkové podstaty a je zároveň jednou ze základních komponent ochrany historicky utvořeného charakteru území. Na ochranu a obnovu střech se proto v plné míře vztahují obecné zásady ochrany plášťů - zásada šetrnosti v přístupu k dochované hmotné substanci, zásada věrohodnosti a zásada kontextuálního přístupu, popsané v metodickém materiálu „Obnova plášťů“ v kapitole I, které jsou pro oblast střech a střešní krajiny rozvedeny v kapitolách VII-IX této práce. Klíčová je v případě obnovy střech dimenze urbanistická, neboť střechy a střešní partie jednotlivých staveb vytvářejí mimořádně hodnotné a působivé panoramatické celky, střešní krajinu.

	2. Objektová a urbanistická dimenze zásahů do střešní krajiny

Střešní krajinu historických měst charakterizuje zpravidla nejen složitost, ale i rozmanitost při vnímání z různých pohledů a „nejvyšší míra synchronního vnímání kontextuality“, jednotlivých jejích prvků, a tedy i nových zásahů. Každý zásah na jednotlivém objektu - od prosté výměny krytiny přes její náhradu krytinou jinou až po půdní vestavby spojené i instalací nových prosvětlovacích otvorů či dokonce se změnou krovové konstrukce - je též zásahem do celku, větší či menší modifikací, případně deformací střešní krajiny, a ve svém souhrnu i obrazu města. I zásahy zdánlivě nenápadné - srovnávání měkké živosti historických střech či například vypouštění námětků, se projevují ve větších celcích, „sčítají se“, a zpravidla vedou k potlačení jejich atmosféry, v horším případně i charakteru jako památkově chráněného jevu.
Urbanistické hledisko je proto vedle hlediska objektového rovnocenným hlediskem památkové ochrany střech a střešní krajiny. Sleduje zejména zachování historicky vzniklého charakteru střešní krajiny a jeho prostorově kompoziční kvality a to zejména z těchto hledisek :a/ viditelnost, nápadnost nového zásahu, b/ nový zásah ve vztahu k ochranyhodným aspektům střešní krajiny či její specifické části (tvary, sklony střech, krytina, charakteristické osvětlovací a větrací prvky, homogenita a heterogenita střešní krajiny daného území, její historicky utvořený charakter, relativní intaktnost a řadu dalších parametrů) a za c/ panoramatické působení nového zásahu.
Význam urbanistického hlediska ochrany podtrhuje také skutečnost, že lépe odpovídá širším společenským konvencím při posuzování zásahů do střešní krajiny - v případě nevhodného, necitlivého zásahu nebývá předmětem kritiky, popřípadě pocitu ztráty, ani tak skutečnost zániku podkrovního prostoru či poškození anebo přímo zničení krovu, ale spíše viditelná neadekvátnost, disharmoničnost takového zásahu. (Tato „preference vnějšího“ se však bohužel ve větší míře, než je profesionálně přípustné, částečně zabydlela i v pražské památkové péči - ochraně krovu a podkrovního prostoru je věnována menší pozornost než vnějším dopadům zásahu.)
Pro kvalitní památkovou ochranu a obnovu střech a střešní krajiny je ovšem příznačná neoddělitelnost objektového a urbánního hlediska při posuzování veškerých nových zásahů. Obě hlediska musejí být v každém případě zvažována současně a nesmějí být vzájemně nadřazována. I v případech méně cenných krovů, které umožňují například půdní vestavbu, musí být přihlédnuto k urbanistickému aspektu takovéhoto zásahu. Obdobně sama skutečnost, že nový zásah „není viditelný“, neznamená automaticky jeho přípustnost, pokud by byl při zásahu typu půdní vestavby například poškozen či nevhodně měněn historický či jiný ochrany hodný krov.

	3. Specifičnost obnovy střech a střešních partií

Jakkoliv můžeme považovat obnovu střech za součást oboru obnovy plášťů, jemuž je věnován dokumentový soubor navazující na „Koncepci“ „Obnova plášťů“, charakter zde existujících úkolů ochrany, specifičnost projekční práce i trendy praxe zásahů do střech a střešní krajiny činí tento úkol do značné míry specifickým.
Základní charakteristikou je zde zúžené pole strategií prezentace spojené s enormní četností záměrů i realizovaných zásahů, které nemají charakter pouhé obnovy, ale přestavby dotčené partie stavby - postrádáme zde například (bohužel) téměř konzervační obnovu, rehabilitace původní barevnosti není z věcného hlediska relevantním úkolem, často se vyskytující nevhodné přístupy reduktivní modernizace nejsou příliš zjevné, převažující konzervativní obnova je zpravidla spřažena s důsledky změny využití podkrovního prostoru, jež můžeme chápat ale částečně také jako redesign střechy, případně přímo jako její přestavbu, která se ve srovnatelné míře v oblasti obnovy fasád pochopitelně nevyskytuje. Totéž pak platí pro výjimečné restituce starších stavů, které jsou mnohdy spíše záminkami pro rozšíření využitelného podkrovního prostoru.

	II. Definice a pojetí střešní krajiny

Střešní krajina představuje natolik složitý a vnitřně bohatě strukturovaný jev, že může být pojímána a definována z různých, příbuzných, ale i relativně protikladných hledisek. Rozsah pojetí a jejich různorodost jsou užitečným předpokladem pro její všestrannou a komplexní ochranu, protože každé pojetí střešní krajiny zdůrazňuje více a podrobněji určitý, svému pojetí vlastní aspekt ochrany.
Základní rozlišení představuje pojetí střešní krajiny jako celku a pojetí střešní krajiny z hlediska prvků a skladebných komponent. Syntetická pojetí střešní krajiny jako celku, celistvé struktury, který má specifickou hodnotu, charakter, svého druhu vlastní život, jsou významná z hlediska úzké kontextuální provázanosti všech vnimatelných prvků střešní krajiny i z hlediska definování smyslu a v jistém smyslu i předmětu její památkové ochrany. „Analytická“ pojetí z hlediska její diferencovanosti a prvků a skladebných komponent, které střešní krajinu vytvářejí, jsou významná pro podrobnější poznání její struktury a vlastního utváření i proto, že změny, jakkoliv významného či naopak podružného dopadu, k nimž zejména ve dnešní době dochází, se vždy odehrávají na objektech, ve střešních partiích jednotlivých staveb. Umožňují dobře postihnout detailní aspekty ochrany. Komplexní památková ochrana a kompetentní obnova je potom samozřejmě vyváženou syntézou obou pojetí.

	1. Pojetí z hlediska celku - střešní krajina jako:

	a/ urbánní substruktura

Střechy a střešní partie staveb, včetně podkrovních prostorů u objektů šikmostřešných a střešních ploch či teras u objektů plochostřešných, vytvářejí urbanistickou dimenzi, „patro“ města, analogické městskému podzemí, anebo například fasádám. Střešní krajina je z tohoto hlediska vrstvou městského organismu, objektivně prostorově danou, která má vlastní strukturu a dynamiku danou charakterem zástavby. Tato struktura je relativně nespojitá a je nezávislá na pozorovateli a pozorovacích místech.
Památková ochrana z takto zaměřeného hlediska chrání střešní krajinu jako objektivně danou prostorovou strukturu, bez ohledu na viditelnost nového zásahu a jeho místo ve vnimatelné kompozici celku. Skýtá potenciální nebezpečí přílišné tvrdosti a petrifikace střešní krajiny.

	b/ vnimatelná, komponovaná část urbánní substruktury

Střešní krajina jako objektivně v prostoru existující celek je pochopitelně nejen z jednoho pohledu neobhlédnutelná, ale je vždy vnímána z určitých pozorovacích míst, které mají svou významovou hierarchii. Střešní krajina z toho hlediska je soustavou selektivních výseků objektivně existující střešní krajiny danou počtem pozorovacích situací. Ty definuje pozorovací stanoviště, distance od pozorovaného, segment výhledu a úhel pohledu. Takto pojatá struktura střešní krajiny je relativně spojitá, je závislá na pozorovacích místech a mimoúzemních vizuálních vazbách jednotlivých prvků a partií střešní krajiny; objektivní strukturaci nahrazuje obraz, byť hloubkový.
Památková ochrana z takto zaměřeného hlediska chrání střešní krajinu jako prostorovou a materiálovou kompozici a jako klíčovou součást panoramatického obrazu města. Základním hlediskem je zde viditelnost nového zásahu a jeho adekvátnost vzhledem k různě široce pojatému kontextu střešní krajiny a panoramatického obrazu města. Sama tato viditelnost přitom nemusí být vždy na překážku, pokud je zásah vhodně koncipovaný a ve sledovaném kontextu přijatelný. Přístup, který legitimizuje nevhodný zásah jeho „neviditelností“, je naopak z hlediska památkové péče zásadně nežádoucí.
Toto pojetí samo o sobě skýtá nebezpečí redukce posuzování zásahu na jeho viditelnost, bez ohledu na charakter střešní krajiny a hodnotu jednotlivých objektů. Důležitým úkolem pro funkčnost tohoto pojetí je stanovení dostatečného počtu pozorovacích míst. Při jejich vysokém počtu se rozsahem ochrany může přibližovat pojetí památkové ochrany uvedenému v předchozím bodě.

	c/ historickým vývojem vzniklá a chráněná urbánní struktura

Střešní krajina je výrazem architektonického a urbánního vývoje města a jako taková je v územích pod plošnou památkovou ochranou předmětem ochrany, neboť tvoří významnou součást památkové podstaty chráněného území. Předmětem ochrany zde není jen vnější tvar, ale reprezentativnost určitého typu zástavby, včetně například existence volných podkrovních prostorů jako typické vrstvy historického architektonického díla. Viditelnost nových zásahů a viditelnost jednotlivých míst ve střešní krajině zde hraje relativně podružnou roli. Takovéto pojetí představuje zřejmě nejdůslednější přístup k ochraně střešní krajiny a má svou legitimitu i význam při ochraně nejcennějších míst střešní krajiny, zejména v památkových rezervacích. V méně hodnotově exponovaných partiích památkových zón či v situacích, kdy je i z těchto hledisek nový zásah považován za možný, však samo o sobě postrádá dostatečný aparát k posouzení kvality a důsledků takového zásahu.

	d/ kulturní fenomén a hodnota, „obraz“

Střešní krajina může být vnímána i z širších kulturních hledisek, než jsou odborná hlediska urbanistická a hlediska památkové péče. Může vystupovat jako relativně autonomní obraz, bez vědomí vazeb střech k jednotlivých objektům, parcelaci a půdorysu zástavby, urbánnímu vývoji atp. Střešní krajina může být vnímána jako harmonický obraz, obraz malebný, gradovaný architektonickými dominantami, v některých svých partiích jako obraz dynamický, fragmentarizovaný, chaotický, který sám o sobě představuje hodnotu. Takováto pojetí jsou nejen plně legitimní, neboť střešní krajina není pouze „majetkem“ oborů urbanismu, památkové péče či umělecké historie, ale i inspirativní pro tyto obory. Sama o sobě však neumožňují komplexní a profesionální ochranu střešní krajiny. S tímto pojetím související aspekty památkové péče zdůrazňují zejména malebnost střešní krajiny a postupy obnovy, které umožňují její zachování - citlivou obnovu historických krovů, včetně všech nepravidelností a křivostí, překládání stářím zpatinované střešní krytiny apod.

	e/ „suma střešních partií“ hodnotných objektů

Jakkoliv je střešní krajina svébytným světem neredukovatelným na prostý součet jednotlivých střech, existuje proto, že je vytvářena jednotlivými střechami a střešními partiemi, případně jejich částmi. Z hlediska takovéhoto pojetí se zdá být důsledná ochrana jednotlivých objektů dostatečným hlediskem ochrany střešní krajiny. V případech, kdy charakter nového zásahu vzhledem k hodnotě objektu není jednoznačně zhodnotitelný, je ovšem toto pojetí nedostatečné, nehledě již na jeho omezenost v řadě míst mimorezervačních, zejména v některých památkových zónách.

	f/ klíčový prvek panoramatického obrazu města

Jakkoliv je střešní krajina rozsáhlou, složitou a významnou městskou strukturou, nejvyšší prvek prostorové kontextuality představují městská panoramata. Zde ovšem střešní krajina sehrává, zvláště vzhledem ke krajinně-terénní situaci měst s dynamickým reliéfem, mezi něž Praha patří, klíčovou roli.
Poznámka: o panoramatech se dnes hovoří též v souvislosti s leteckými snímky, resp. vnímáním střešní krajiny z letadla. Takovýto letecký náhled má jistě svůj význam pro vnímání města, účinná a hlavně diferencovaná ochrana střešní krajiny však na jeho základě vzniknout nemůže pro nekonečnou rozmanitost možných pohledů.

	g/ střešní krajina v užším a širším smyslu

Střešní krajinou v užším smyslu rozumíme výše z různých hledisek popsaný urbánní útvar vytvářený střechami a střešními partiemi objektů, střešní krajinou v širším smyslu potom celé kontextuální vizuální pole zástavby, vnimatelné a vnímané spolu se střešní krajinou, včetně částí fasád vyvýšených objektů, solitérních výškových staveb a ploch zeleně - z toho hlediska střešní krajina splývá s panoramatickým obrazem města. Střešní krajinu v užším slova smyslu charakterizují různorodé prvky a komponenty staveb, především střechy a střešní partie objektů ve vzájemných objektivně prostorových a kontextuálních vizuálně vnimatelných vazbách, střešní krajinu v širším smyslu navíc další složky panoramatického obrazu, včetně komponent mimo oblast střešní dimenze staveb.

	2. Z hlediska prvků a komponent; elementární prvek

	a/ elementární prvek střešní krajiny

Specifickým problémem je, že v případě střešní krajiny nelze stanovit nejmenší vnimatelný prvek - může se jím totiž stát jakýkoliv detail. Je však možné a vhodné stanovit prvek základní, elementární. Z více důvodů jím však není objekt, střecha či střešní partie objektu (mnoho staveb například je vícekřídlých, má tudíž „více střech“, nezřídka s různou mírou přípustnosti zásahu do té které z nich, i u jednodušší hmoty objektu například se sedlovou střechou existují případy, kdy je v některých případech možné zásah orientovat směrem do vnitrobloku). Základním prvkem střešní krajiny je střešní rovina objektu definovaná krovovou konstrukcí a střešní krytinou. V ní buď existují osvětlovací či větrací prvky, vikýře, střešní okna a další, anebo ne; do ní se navrhují případně takovéto nové prvky, anebo ne.

Komponenty vlastní střešní krajiny

	b/ architektonické prvky

Střešní krajina může být chápána jako soustava architektonických prvků, zejména různých hmot a tvarů střech definovaných krovovou konstrukcí a krytinou, včetně prvků zde přítomných jako jsou vikýře, střešní či ateliérová okna, případně ploch střech plochých, střešních teras, dále pak vrcholových partií objektů s viditelnými štíty, atikami (a nich přítomnými dílčími slohovými prvky), štítových zdí, věží a věžicovitých prvků, komínů a dalších.
Tyto prvky jsou nejen předmětem ochrany jako architektonická díla či jejich části, ale zároveň též důležitými charakteristikami pro přesný popis různých území či typů střešní krajiny. Jejich konkrétní ztvárnění je závislé na historicko-vývojovém charakteru daného území, případně místní specifičnosti, a četnost některých z nich vytváří svébytnou vrstvu střešní krajiny a spoluurčuje její hodnotu (například komíny v historických jádrech měst). Charakteristická je ale též jejich absence anebo výjimečná přítomnost v jiných kontextech (například ateliérová okna v rostlé historické zástavbě).

	c/ skladebné prvky prostorově definovatelné

Velmi významným hlediskem pro popis střešní krajiny jsou komponenty sestávající z výjimečně postavených solitérních prvků a prvků uspořádaných do rozsáhlejších komponent. Sem patří střechy a střešní partie solitérních a monumentálních staveb, prvky liniového (střechy uličních front a nábřeží) a centrického (střechy náměstí) prostorového uspořádání či prvky reagující na terénní situaci - „kaskáda“, které se projevují ve střešní krajině, dále pak prvky nedokončených regulací, uplatňující se například štítovými zdmi a jejich soustavami („shluk“), případně celou převýšenou hmotou, nárožní akcenty, zejména u staveb z období historismu a další. Tyto prvky strukturují střešní krajinu, vystupují z ní v různých pozorovacích situacích a jsou velmi citlivé na nové zásahy.

	d/ skladebné prvky urbánního vývoje a prostorové organizace zástavby

Střešní krajina historických měst je zpravidla strukturována ještě dle rozsáhlejších komponent daných charakterem zástavby z hlediska historicko-vývojového a to jako: rostlá struktura historické zástavby na středověkém půdorysu (v některých případech a zejména pak v Praze částečně přetvořená pozdějším vývojem v městských centrech), zástavba regulovaná z 19. a 20. století, zástavba vilová, případně i venkovská pohlcená městským organismem. Každý typ zástavby charakterizuje specifické prostorové uspořádání, tvar a zejména sklon střech, příznačný způsob osvětlování podkrovního prostoru a tvarování osvětlovacích otvorů, dále pak různá míra pravidelnosti uspořádání. Z posledního hlediska lze také  členit střešní krajinu na střešní krajinu území tzv. rostlých, území regulovaných a území se započatou avšak nedokončenou regulací.
Tyto komponenty můžeme pro jejich rozsah, význam a mnohdy i rozsah považovat za vnitřně celistvé substruktury střešní krajiny. Sehrávají klíčovou roli v rozdělení střešní krajiny z věcněproblémového hlediska její ochrany.

	e/ skladebné prvky vizuální kontextuality

Jsou vytvářeny mimoúzemní vizuální spojitostí různých prvků z pozorovacích stanovišť. Významnou roli zde sehrávají zejména převýšené a monumentální stavby a věže z hlediska překrývání partií vzdálenějších než tyto prvky od pozorovatele, „inverzní prostorové plány“ (nižší zástavba v popředí, vyšší v pozadí z hlediska pozorovatele) a výšková dynamika krajinného reliéfu, zvýznamňující výše položené partie v městských panoramatech. Skladebné prvky vizuální kontextuality jsou přímo dané terénní konfigurací každého města, Praha je na ně zvláště bohatá. 

Komponenty panoramatického obrazu

Zahrnují vlastní střešní krajinu, mimoarchitektonické části krajinného reliéfu, panoramaticky se uplatňující zeleň, hradby a další prvky. Ochrana panoramatického obrazu (resp. střešní krajiny v širším smyslu) je mimořádně významná, neboť i zásahy s chráněnou částí střešní krajiny zdánlivě nespojité, například výstavba výškových budov na vzdálenějším horizontu, mohou zcela změnit prostorovou situaci střešní krajiny, její měřítko apod., jako se to stalo zvláště výmluvně v Praze v případě výškových domů na Pankrácké pláni. 

	3. Obecná charakteristika střešní krajiny měst s historickými jádry

Obecnou charakteristikou měst s historickými jádry bývá složitost, komplexnost a rozmanitost střešní krajiny, významný podíl památkově chráněných objektů a různorodá územní strukturace střešní krajiny. Střešní krajina představuje mimořádně významnou a hodnotnou vrstvu území pod plošnou památkovou ochranou, jejíž význam je dán nejvyšší mírou synchronního vnímání kontextuality jednotlivých historicky vzniklých souborů architektury.

	III. Specifičnost a hodnota pražské střešní krajiny 		     a panoramat

Praha je výjimečná rozsahem kvalitní a relativně kompaktní střešní krajiny, její vnitřní rozmanitostí, hodnotou a urbanistickým uspořádáním historické i novější zástavby, množstvím historických dominant (Praha - město věží, Stověžatá Praha), mimořádnou terénní situaci i nezaměnitelně specifickými, harmonickými panoramaty, které mají charakter stabilizovaného obrazu historického města světového kulturního významu. Hodnotu pražské střešní krajiny podtrhuje mimořádný územní rozsah hodnotného a z hlediska střešní krajiny donedávna relativně intaktního historického fondu, velmi rozsáhlá unikátní zachovalá struktura zástavby na v podstatě středověkém půdorysu, jejíž část, zejména například v oblasti Nového Města byla v 19. a 20. století výrazně přestavěna, a dodává tak urbanisticky i pohledově velmi významné části pražské zástavby specifická poměrová měřítka, jejichž důsledkem je kompaktnost střešní krajiny.
Nezaměnitelný charakter této tendence k sevřenosti a kompaktnosti a až jisté stísněnosti, doplňuje různorodost historických struktur zástavby a bohatá vnitřní diferenciace s velkým podílem dominantně postavené zeleně v terénu (Petřín, Letná, Vítkov).

	1. Specifičnost celku z hlediska sumárně kompozičního

Nezaměnitelnost a specifičnost každého města je dána nejen dílčími prvky, ale celkovým charakterem jeho utváření, které můžeme chápat jako prostorovou kompozici, či jako svého druhu hloubkový obraz, jenž je základní složkou jeho identity. Tento obraz je v evropských podmínkách zpravidla chráněn jako nejvyšší kulturní hodnota. Zpravidla též, bohužel, v současnosti již není příznačný pro celý městský organismus, zejména pro jeho okrajové části. Z potřeby jeho zachování vyrůstají pravidla jeho rozvíjení jako pravidla rozvíjení v souladu s ním.

a/ dynamický krajinný reliéf a na něj reagující zástavba se střešní krajinou
je základní prostorovou podmínkou utváření specifického charakteru pražské střešní krajiny, s níž bylo v historických obdobích vědomě pracováno (viz například gotické a barokní architektonické dominanty) a která umožňuje její proměnlivé, mnohopohledové vnímání.
b/ vertikalizace historického centra a klidný horizont čtvrtí z období historismu
představují možná nejvýraznější pražskou kompoziční figuru. Zejména Staré Město, ale významně i Město Nové je desítkami výrazných vertikálních akcentů historických věží a převýšených lodí mnoha kostelů zřetelně zdůrazněným, ne-reliktním srdcem městské kompozice, kterou dotváří klidná, pravidelná horizontální historizující zástavba s pouze lokálními dominantami (hlavní farní kostel). Historický střed města si zachoval dominantní kompoziční postavení v městském organismu.
	c/ hutnost a kompaktnost střešní krajiny městské zástavby do první poloviny 20. století dodává pražské střešní krajině její pevné vymezení vzhledem ke čtvrtím vilovým a nezastavěným plochám.
	d/ prolínání různých typů zástavby a jim odpovídající střešní krajiny dané urbanistickým vývojem činí pražskou střešní krajinu rozmanitou a v mikrostruktuře bohatou, s četnými novějšími vstupy do některých historických území, zejména do Nového Města.
	e/ specifický poměr homogenity a heterogenity tvarování střešní krajiny
spoluvytváří hodnotu městských panoramat. Vedle relativně homogenních částí (Malá Strana, části Karlína, Vinohrad i dalších historizujících čtvrtí, existují místa velmi heterogenní z hlediska tvarování střešní krajiny (městský střed okolo Václavského náměstí). Tato vnitřní rozmanitost je sjednocena do značně celistvého panoramatického obrazu.
	f/ časté „inverzní prostorové plány“ z nejdůležitějších pohledových míst jsou dány nižší zástavbou v popředí a vyšší zástavbou v pozadí z hlediska vnímání střešní krajiny (čtvrť na Františku, okolí dnešního hotelu Four Seasons a další).
	g/ mimořádně složitá střešní krajina městského centra - staroměstská zástavba na rostlém středověkém půdorysu, regulace 19. století v rozlehlých územích tzv. asanační zástavby, městská City okolo Václavského náměstí a další charakteristiky činí jednu z nejcennějších partií Prahy mimořádně různorodou z hlediska tvarosloví střešní krajiny.
	h/ panoramaticky citlivý viditelný obvod kompaktní městské zástavby
Z hlediska významných levobřežních pozorovacích míst představují střechy historizujících čtvrtí Vinohrad a Žižkova klidnou (viz bod b) linii definující obvod viditelné zástavby jako „nekonečný“, splývající s obzorem.
	i/ vizuální akcenty nedokončených regulací, např. štítové zdi v panoramaticky exponovaných místech - třeba v lokalitě Novomlýnská, narušující kompaktnost střešní krajiny, jsou jejím cenným prvkem i náznakem možného dalšího dotváření
	j/ narušení panoramat poválečnými výškovými stavbami (viz následující text)

Z těchto charakteristik lze vyvodit, že Praha je staletími utvářeným městem s jedinou hlavní vizuální, symbolickou a duchovní dominantou Pražského hradu, případně též Hradčan a některých partií Malé Strany a se třemi dominantami středního významu - Vyšehradem, Karlovem a Vítkovem, zastavěným budovou Národního památníku až v první polovině tohoto století. Některé zásahy prvorepublikové (Všeobecný penzijní ústav na Žižkově) a zejména pak zástavba Pankrácké pláně, žižkovský televizní vysílač či stavba hotelu Don Gio představují z toho hlediska porušení základního kompozičního řádu města, které by nemělo nadále pokračovat.
Výše uvedené charakteristiky jistě nejsou samy o sobě postačující pro detailní hlediska památkové péče, představují však poměrně jasné „morfologické figury“, které mohou poskytnout vodítka pro posuzování řady zásahů do pražské střešní krajiny a jejích panoramat. Detailnější charakteristiky jsou uvedeny v následujícím oddílu.

	2. Územní členění střešní krajiny z hlediska vývojově historického

Toto hledisko člení střešní krajinu z hlediska urbánního vývoje Prahy na zástavbu na středověkých půdorysech, městskou zástavbu 19. a 20. století, zástavbu vilovou a relikty zástavby venkovské, která se stala součástí městského organismu. Historický typ zástavby a jí odpovídající střešní krajiny je předmětem ochrany jako doklad historického vývoje města, zvláště v těch partiích, kde se dochovala relativně intaktní. Toto členění zároveň nepostihuje dostatečně výstižně některé charakteristiky prostorové struktury městského organismu, proto je v oddíle 3. této kapitoly přihlédnuto ještě k organizaci prostorové. Typy střešní krajiny v obou způsobech členění splývají, avšak pouze částečně.

Území a jejich střešní krajiny dle historického typu zástavby:
	a/ území historického centra
	b/ území vzniklá převážně na konci 19. a na počátku století 20.
	c/ obytná území vilového charakteru
	d/ území venkovského charakteru

Ad a/ Území historického centra - městské centrum na středověkém půdorysu

Tento typ zástavby charakterizuje z hlediska střešní krajiny zejména:
	* extrémní panoramatická exponovanost - Malá Strana a Hradčany jako pohledová, historická, symbolická dominanta města, Staré a Nové Město jako „výplň“ podstatné části (zejména středu) pohledových segmentů z levobřežních pohledů
	* množství historických dominant - věží, štítů, vysokých domů a paláců, rozměrné střešní hmoty monumentálních budov a jejich souborů (Klementinum)
	* rozmanitost různých typů střešní krajiny - hustá struktura zástavby nad středověkými půdorysy, rozlehlé plochy střech v městské City okolo Václavského náměstí, historické výškové prvky, výškové prvky moderní zástavby
	* rozmanitost krovových konstrukcí a tvarů střech - krovy z období historických slohů, pozvolné střechy neorenesanční, strmé krovy s řadou vikýřů a věžicovitých nástavců eklektického historismu, ploché střechy architektury moderní
	* specifický poměr homogenity a heterogenity střešní krajiny - typická homogenita malostranských střech, jejich ucelená, „organická“ struktura oproti heterogenitě, různorodosti, fragmentarizaci danou nedokončenými regulacemi například v oblasti městské City okolo Václavského náměstí
	* nevyšší četnost hodnotných historických staveb, jejich krovů a krytin
	* velká četnost komínových těles

	Ad b/ Čtvrti z období historismu a eklektismu

Tento typ zástavby charakterizuje z hlediska střešní krajiny zejména:
	* výrazné postavení na horizontu pravobřežních městských panoramat - některé čtvrti (Vinohrady, Žižkov) definují viditelný rozsah zástavby specificky pražským klidným („nekonečným“) vnějším horizontem
	* relativně klidný horizont, nevýrazná výšková gradace
	* solitérní výšková dominanta - hlavní farní kostely na Smíchově, v Karlíně, na Vinohradech a na Žižkově, ojedinělé vyšší hmoty staveb z 20. století
	* nižší akcenty věžicovitých prvků především u staveb eklektického historismu (Pařížská ulice v městském centru, ulice Kodaňská ve Vršovicích)
	* četné nárožně akcentované stavby
	* menší rozmanitost krovových konstrukcí - příznačná je zejména vysoká četnost pozvolných střech z období neorenesance bez vikýřů a v některých částech strmé střechy eklektického historismu s množstvím vikýřů a věžicovitých prvků
	* relativní homogenita střešní krajiny

	Ad c/ Vilové čtvrtí z konce 19. a počátku 20. století

Tento typ zástavby charakterizuje z hlediska střešní krajiny zejména:
	* nesouvislá struktura střešní krajiny daná vesměs solitérní zástavbou
	* snížení polohové panoramatické exponovanosti vzrostlou zelení
	* různorodost krovových konstrukcí a střech - krovy z období historismu, ploché střechy architektury moderní (kolonie Baba)

	Ad d/ Venkovská zástavba

Tento typ zástavby charakterizuje z hlediska střešní krajiny zejména
	* relativně malý panoramatický význam
	* vysoká hodnota „reliktnosti“ území v městské struktuře

	3. Územní členění střešní krajiny z hlediska morfologického

Toto členění sleduje hledisko prostorového uspořádání z hlediska „rostlosti“ a „regulace“, které má zásadní význam pro půdorysné uspořádání zástavby, a tudíž i pro její charakter a charakter střešní krajiny (živé, nepravidelné, „organické“ uspořádání prostorů neregulovaných, řád a organizace prostoru regulovaného). Toto hledisko nesplývá s hlediskem historicko-vývojovým, neboť zástavba pozdějších regulací zpravidla nebyla plně realizována, zachovala různě rozsáhlou starší reliktní zástavbu, případně byla jen částečná - například v rámci domovního bloku, či pouze naznačená jedinou novější realizovanou stavbou v kontextu starší zástavby. Proto existují místa, urbánní substruktury, kde se historicky různé typy zástavby prolínají. Jejich četnost je jednou z příznačných komponent prostorového uspořádání pražského městského organismu a jeho střešní krajiny a je příznačná zejména pro staroměstskou a novoměstskou část PPR. 
Území a jejich střešní krajiny dle prostorové charakteristiky:
	a/ „rostlé prostory“
	b/ prostory středověké regulace
	c/ pravidelné, „regulované“ prostory
	d/ prostory s „nedokončenou regulací“

	Ad a/ „Rostlé prostory“

Tento typ zástavby charakterizuje z hlediska střešní krajiny zejména:
	* vysoká hustota zástavby a střešní krajiny
	* složitost, nepravidelnost, malebnost
	* živé, měkké tvarování střech a osvětlovacích prvků (vikýře)
* relativní homogenita z materiálového hlediska (pálená krytina, často prejz)
	* nejvyšší četnost historicky cenných krovů a podkrovních prostorů
* velmi hodnotné převýšené části objektů uplatňující se ve střešní krajině (Clam-Gallasův palác)
	* velká četnost komínů

Ad b/ Prostory půdorysné středověké regulace (Havelské město, Nové Město)

Tento typ zástavby je:
Specifickou mezikategorií, vyznačující se pravidelnějším, geometričtějším uspořádáním půdorysu, která nevytváří jednoznačný typ střešní krajiny. V místech, kde převažuje zástavba z období historických slohů se svým charakterem střešní krajina blíží prostorům rostlým, v místech se zástavbou z 19. století spíše prostorům charakteru regulovaného. Zároveň je oblastí četných nedokončených regulací. Charakterizuje jej, kromě dalších charakteristik, příznačných i pro rostlé a regulované prostory:
	* „převýšená zástavba“ vzhledem k půdorysným dimenzím
	* značná heterogenita ve formování střešní krajiny
	* množství dílčích vertikálních akcentů (oblast městské City)
	* množství historicky i tvarově cenných krovů a střešních partií objektů

	Ad c/ Pravidelné „regulované“ prostory

Tento typ zástavby charakterizuje z hlediska střešní krajiny zejména:
	* pravidelnost, organizovanost, geometrický řád střešní krajiny
	* relativně vysoká homogenita tvarů střech
	* liniové prvky prostorového uspořádání
	* plus další charakteristiky uváděné u zástavby z 19. a 20. století

	Ad d/ Prostory nedokončených regulací

Tento typ zástavby představuje zcela specifickou a významnou oblast zástavby a její střešní krajiny. V této kategorii můžeme rozlišit nedokončené regulace z hlediska blokové struktury, tj. území, kde je přítomna starší, zpravidla půdorysně nepravidelná bloková zástavba a pravidelné, zpravidla převýšené bloky novější (okolí Františku), nedokončené regulace z hlediska uliční čáry, kde částečná novější vyšší zástavba ustupuje z uliční čáry starší na uliční čáru nově stanovenou. Z hlediska podílu staveb nové regulace a starší zástavby může mít území nedokončené regulace buď charakter novější zástavby s prvky reliktními, nebo charakter relativně vyrovnaný z hlediska starší a regulované zástavby, případně charakter regulace pouze naznačené stavbou novější.
Specifický problém představují regulace nedokončené, kde samu nedokončenost vnímáme nikoliv jako ochranyhodný aspekt, ale jako nedotvořenost prostoru („Kulaťák“ v Dejvicích). „Náprava“ této situace se však pohybuje v rovině výstavby nových objektů, kde hledisko kontextuality střešní krajiny hraje významnou, nikoliv však jedinou roli. V PPR tento typ nedokončené regulace z hlediska památkové péče neexistuje.
Prostory nedokončených regulací charakterizuje z hlediska střešní krajiny zejména:
* nejvyšší stupeň heterogenity střešní krajiny ze všech vymezovaných typů
	* výrazně uplatnění štítových zdí ve střešní krajině
* zvýraznění starších objektů a jejich střech v kontextu novější zástavby
	* nápadné „nespojité ostrůvky“, tzv. shluky v mnoha pohledech

	4. Ochranyhodný charakter a obraz pražské střešní krajiny

Výše uvedené charakteristiky pražské střešní krajiny představují zároveň její ochranyhodný obraz. Žádná z dílčích uvedených charakteristik nesmí být stavební činností ve střešní krajině potlačena, nesmí jako její charakteristika zaniknout.

	5. Územní členění dle stupně památkové ochrany

Hlediskem významným zejména pro praktický výkon památkové péče je členění územní dle stupně památkové ochrany na památkové rezervace, památkové zóny a ochranné pásmo PPR. Toto členění vyjadřuje především stupeň hodnoty jednotlivých území z hlediska památkové péče, která je též ve statutech jednotlivých území elementárním způsobem popsána. Tato členění nebylo samozřejmě vytvářeno primárně z hlediska charakteru střešní krajiny, proto také jednotlivá území někdy bývají z hlediska utváření střešní krajiny více či méně heterogenní. To platí zejména o nejcennějším území - Pražské památkové rezervaci.

	6. Území s mimořádně hodnotnými a reprezentativními stavbami

Pro ochranu střešní krajiny je významné též zvažování hodnotného urbánního mikrokontextu, vytvářeného významnými anebo slohově velmi reprezentativními stavbami, které se projevuje též jako hodnotná a rozlišitelná enkláva střešní krajiny (například zástavba ulic Karmelitské na Malé Straně, Kodaňská ulice ve Vršovicích, Pařížská ulice a další). Takovéto mimořádně hodnotné enklávy lze nalézt v památkové rezervaci i v jednotlivých zónách. 
Toto členění není členěním v pravém smyslu, to jest jeho třídícím hlediskem - kumulací hodnotných a svou slohovou výrazností reprezentativních staveb nelze pokrýt diferencovaně celou pražskou střešní krajinu.

IV. Základní cíl a kritéria ochrany pražské střešní krajiny

Při uvážení v předchozí kapitole popsané složitosti a diferencovanosti pražské střešní krajiny je možné stanovit podrobněji cíl její ochrany. Základním cílem ochrany pražské střešní krajiny je její ochrana jako celistvé, avšak vnitřně bohaté a složité, víceúrovňově strukturované urbánní substruktury. Kritéria ochrany střešní krajiny zajišťující naplnění tohoto cíle vycházejí jednak z obecných zásad obnovy plášťů - zásady šetrnosti k dochované historické substanci, zásady věrohodnosti ztvárnění a zásady kontextuálního přístupu, jednak ze znalosti konkrétního utváření střešní krajiny jako složité a diferencované struktury, která je prohloubeným popisem hodnot, jež mají být ochraňovány. Jakousi mapou, sloužící pro aplikace kontextuálního přístupu. Kritéria ochrany a obnovy jsou popsána v následujících pasážích této kapitoly a v kapitolách VIII až XI jsou podrobněji rozvedena a aplikována pro ten který typ zásahu (nástavba, půdní vestavba a další).

	1. Kritéria ochrany z hlediska jednotlivých objektů

a/ hodnota historických krovů a dalších významných krovových konstrukcí

Jedním z nejvýznamnějších kritérií památkové péče v oblasti ochrany střech v současnosti je hodnota historických krovů a střech vůbec. Uplatnění tohoto kritéria při posuzování zásahů chrání před nevhodnými zásahy, zejména před likvidací historické materiálové substance krovové, nezdůvodněnými úplnými výměnami krytin a ahistorickými zásahy do vnější podoby střechy. Aplikace tohoto kritéria vede k preferenci tzv. konzervační a konzervativní obnovy (viz kapitola VIII), zejména na některých územích, a ke stanovení kategorií objektů a vymezení území, kde je jiný typ obnovy nepřípustný.

	b/ hodnota podkrovního prostoru

Masivní tlak na půdní vestavby v 90. letech vedl k drastickému úbytku historických podkrovních prostorů, do nichž byly vestavěny nové užitné prostory. Takovéto zásahy, i když nemusejí vždy vést k poškození krovové konstrukce, likvidují „prázdný“ půdní prostor jako součást památkové podstaty objektů. Uplatnění tohoto kritéria při posuzování zásahů chrání hodnotný a zachování hodný volný půdní prostor jako historicky utvořenou hodnotu. Zejména ochrany hodné dle tohoto kritéria jsou stavby z období historických slohů a pozdější krovové konstrukce s výrazně utvářeným půdním prostorem.

	c/ hodnota objektu a zásahy vynucené adaptací podkrovního prostoru

Půdní prostor samozřejmě není jedinou součástí, hodnotou památkově chráněných objektů. Chráněna jsou mimojiné též historická konstrukční řešení a dispozice. Kritériem pro posuzování zásahů se změnou využití (viz kap. VIII) je také to, zda ve svých důsledcích tyto zásahy nezpůsobují další, stavebně technicky vynucené poškozování staveb (likvidace hodnotných stropů v posledním podlaží, budování nových, z hlediska historických dispozic nežádoucích schodišť, osazování výtahů a další zásahy). To, zda nový vynucený zásah objekt poškozuje, musí být samostatně posouzeno.

	c/ kvalita nového zásahu ve vazbě na objekt 

Ožehavým problémem, který komplikuje výkon památkové péče, je skutečnost, že existuje množství případů, kdy by zásah mohl být z hlediska ochrany objektu i z hlediska urbanistického kontextu přípustný, avšak konkrétní navrhované řešení, například typu půdní vestavby či nástavby, je způsobem nakládání s krovovou konstrukcí, kvalitou půdorysného řešení a z něj plynoucího umístění nových osvětlovacích prvků i navrženým tvarováním těchto prvků nepřijatelné. Přípustnost nového zásahu z hlediska ochrany půdního prostoru a materiálů a konstrukcí v žádném případě neznamená možnost jakéhokoli jeho ztvárnění. To musí být vždy vysoce kvalitní a profesionální. Kritérii kvality zásahu jsou adekvátnost (věrohodnost) případného nově navrženého tvaru střechy a adekvátnost volby osvětlovacích prvků, jejich dimenze, vlastní tvarování, materiál a umístění ve střešní partii objektu. Uplatňování tohoto kritéria umožňuje zamezení vzniku ahistorických, předimenzovaných, disproporčních a architektonicky nekvalitních nově tvarovaných střech a dalších zásahů do střech a střešní krajiny.

	2. Kritéria ochrany charakteru urbanistického

	a/ zachování pražské střešní krajiny z hlediska kompozice celku

Význam a hodnota celkového obrazu pražské střešní krajiny musejí zůstat zachovány bez dalších deformací a nesmějí být nadále poškozovány neústrojnými zásahy. Toto kritérium se vztahuje zejména na výrazné zásahy do střešní krajiny a budování nových dominantních prvků (například typu kompaktní a převýšené prosklené vestavby do budovy staré celnice na náměstí Republiky), uplatňuje se však též z hlediska dlouhodobého hodnocení zásahů relativně menších, které se postupně načítají. Uplatnění tohoto kritéria chrání před nekontrolovaným zvyšováním hladiny zástavby a ztrátou kompoziční dynamiky pražské střešní krajiny.

	b/ zachování stabilizovaných pohledových kompozic, vedut

Zcela mimořádný význam a hodnotu pro památkově-urbanistickou podstatu Prahy mají stabilizované komponované architektonické kompozice, „veduty“ (Malá Strana a Pražský hrad ze Smetanova nábřeží, Malá Strana s oběma mostními věžemi z Karlova mostu, pohled na Malou Stranu z rampy Pražského hradu a ze Seminářské zahrady, pohled na pražské mosty od Hanavského pavilonku, staroměstská nábřežní část viditelná z malostranských břehů a další). Takovéto vysoce stabilní obrazy, včetně velmi významné dimenze sobě příslušné střešní krajiny, je jako stabilizovaný kulturní obraz mající význam pro identitu města zásadně nežádoucí měnit, a to i detailními změnami v podobě například adice nových vikýřů, střešních oken a jiných osvětlovacích prvků.

	c/ ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech

Svébytné místo ve střešní krajině mají vysoce pohledově exponované střechy, zejména střechy staveb monumentálních (Rudolfinum, Národní divadlo, Národní muzeum, Klementinum), převýšených (lodi kostelů, vystupující hmoty domů v oblastech novějších započatých, avšak nedokončených regulací) a z odstupu zvýrazněných (nábřeží pražského centra). Pohledově exponované střechy jsou vysoce citlivé na současné zásahy, zvláště takové, které jsou spojené a adicí nových osvětlovacích prvků, jež zpravidla ubírají těmto donedávna vysoce autenticky působícím stavbám a celkům i viditelnému okolnímu území věrohodný historický ráz. Nové zásahy do pohledově vysoce exponovaných střech jsou zásadně nežádoucí.

	d/ ochrana vnitřní diferencovanosti střešní krajiny

Bohatá vnitřní diferencovanost je základní charakteristikou a tudíž ochranyhodnou charakteristikou pražské střešní krajiny. Nejen zvyšování hladin nástavbami objektů vedoucí k výškové nivelizaci střešní krajiny, ale i zásahy méně výrazné jako jsou projevy stavitelské unifikace a jejich necitlivé plošné uplatňování (typová střešní okna, nevhodné materiály, přehnaně dimenzované vikýře, opakující stále stejné chyby ve svém tvarování apod.), vedou k nežádoucímu sjednocování střešní krajiny, ztrátě specifičnosti jednotlivých území. Toto kritérium je významné mimojiné a především v lokalitách na rozhraní různých typů zástavby, v místech a poblíž míst asanačních spár a umožňuje zachovat pražskou střešní krajinu jako svého druhu „jednotu v rozmanitosti“.

	e/ ochrana charakteru diferencovaných území střešní krajiny

Jednotlivá, navzájem diferencovaná a vnitřně relativně konzistentní území z hlediska formování střešní krajiny mají své typické charakteristiky, které jsou poškozovány neústrojnými zásahy, snižujícími jejich kulturně historickou hodnotu a více či méně výrazně i estetické a kompoziční hodnoty. Případné nové vstupy a změny musejí vycházet z charakteru střešní krajiny tak, aby byla zachována integrita charakteru diferencovaných oblastí střešní krajiny.
Uplatnění kritéria ochrany charakteru diferencovaných území střešní krajiny vyžaduje při posuzování jednotlivých zásahů vždy přihlédnout k charakteru a specifickým rysům okolní střešní krajiny z hlediska historicko-vývojového a z hlediska prostorového uspořádání (viz kap. III/2 a 3) a k její citlivosti na určité typy zásahů (viz kap. VIII/5).

	f/ zachování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny

Necitlivou opravou zejména historických krovů, masivní výměnou střešní krytiny, některými dílčími řemeslnými postupy a nevhodně a ahistoricky tvarovanými prvky novými byl poškozen výraz i částečně i památková podstata významných částí střešní krajiny pražské historické zástavby způsobem, který můžeme označit jako snížení její malebnosti. Malebností v tomto materiálu rozumíme „živost“, nepravidelnost, křivost střešních partií zejména u rostlé historické zástavby, množství architektonických prvků, dnes částečně nefunkčních (například komíny) a relativní absenci současných technických prvků (například viditelná vyústění vzduchotechniky). Uplatnění tohoto kritéria je zvláště žádoucí zejména v Pražské památkové rezervaci a je významné pro detailní posouzení navrhované obnovy historických krovových konstrukcí, způsobu pokládky střešní krytiny a prací klempířských a pro zamezení osazení agresivně působících a nepromyšleně navrhovaných technologických prvků.

	3. Prolínání objektové a urbanistické dimenze

Úzká spojitost objektové a urbanistické ochrany a jejich neoddělitelnost vede k tomu, že je někdy obtížné odlišit, jaká kritéria mají povahu objektovou a jaká urbanistickou. To je patrné zejména u kritérií ztvárnění. Ta se vztahují ke změnám ve střešní partii objektu vzhledem k celému objektu a v tomto smysl mají charakter kritérií objektových. Vhodnost či nepřijatelnost zásahu na objektové úrovní ale zpravidla vyjadřuje totéž co kritérium nadobjektové (urbanistické).
Typ osvětlovacích prvků, jejich počet, dimenze, umístění ve střešní partii objektu, tvarování apod. jsou také velmi často viditelnými vstupy do střešní krajiny a zásahem, který je posouditelný jak z hlediska celkové urbanistické ochrany, tak z hlediska ochrany diferencovaných částí střešní krajiny. Zásahy nevhodné z hlediska objektu jsou zpravidla nevhodné též z hledisek urbanistických, zásahy nevhodné z hledisek urbanistických jsou zpravidla též radikálním a málo vhodným zásahem do objektu. To nevylučuje změnové stavy ve střešní krajině, někdy i poměrně výrazné. V takovém případě však musí být objektové i urbanistické hledisko v souladu.
Jejich zařazení do kritérií objektových má proto pouze pracovní charakter a bylo učiněno též z toho důvodu, že požadavky památkové péče lze precizněji formulovat na objektové rovině, než z hlediska mnohem složitějšího a nesmírně variabilního kontextu urbanistického.

V. Přehled současných chybných zásahů do pražské střešní krajiny

Výrazná proměna pražské střešní krajiny, k níž došlo v průběhu 90. let, s sebou přinesla - kromě chvályhodného zastavení rozsáhlého chátrání zanedbaných střech objektů - i množství sporných a výrazně negativních zásahů, které snížily její historickou věrohodnost i estetickou hodnotu. Tyto zásahy pro jejich nepromyšlenou vazbu k historickému objektu, v rámci jehož střešní partie se zásah odehrál, i pro vlastní architektonické ztvárnění můžeme označit za sporné anebo přímo za chybné. (K problematice chyby podrobněji viz metodický materiál na navazující na „Koncepci“ - „Definice negativních trendů v projekční a stavební praxi a tzv. „Sumář chyb“.)
Z hlediska památkové péče můžeme rozlišit: a/ chyby eliminační, které způsobily zánik památkově chráněných hodnot (např. konstrukcí, detailů, dispozic) a b/ chyby adiční, které ke chráněným stavbám či jejich souborům přidávají nevhodné novotvary (například nevhodně ztvárněné vikýře, střešní okna a jejich sestavy apod.). Oba typy řešení, resp. chyb z hlediska ochrany architektonických a historických hodnot bývají nezřídka při jediné stavební akci spolupřítomny. Část historické struktury se likviduje, k ní se potom přidávají nezvládnuté novotvary. Je-li výsledkem takovýchto zásahů náhrada jednoho prvku druhým, či přímo náhrada historické struktury strukturou ahistorickou, nevěrohodnou (například špatně pojatá obnova střechy s oběma typy chyb), hovoříme o chybách transformačních. Z celoměstského hlediska samozřejmě můžeme hovořit především v kategoriích transformačních - mění se střechy a celé oblasti střešní krajiny - moment transformace však nebývá vždy přítomen - stavbě se jen přidávají vikýře.
Chyby ve střešní krajině je možné popisovat z různých hledisek. Tato kapitola je demonstruje především jako nedodržování kritérií ochrany střešní krajiny (oddíl 2) a nedodržování kritérií ochrany objektů (oddíly 1 až 3). Byl to mimojiné i průzkum opakovaných chyb, který napomohl přesnější definici těchto kritérií rozvinutých v kapitolách VIII a aplikovaných v kapitolách IX až XI.

	1. Chyby eliminační

	a/ Nedostatečná ochrana historického a historicky hodnotného krovu

Zásada maximální šetrnosti při obnově historických krovů není v praxi vždy dodržována. (Za historické krovy považujeme krovy z období historických slohů a klasicismu i pozdější krovy ručně opracované (tesané) a to přibližně do roku 1860. Za historicky hodnotné považujeme též další krovy mladší, včetně krovů kovových a betonových, které vynikají architektonickou a dokumentární hodnotou anebo reprezentativností pro dané období viz kap. VII/5.)
		a/ Dochovaná hmotná substance historické krovové konstrukce nebývá v potřebné míře zachována, vyměňovány jsou nejen ty části, které jsou fyzicky nadále neudržitelné pro svůj fyzický stav (bývalý kostel U Hybernů, Trautmannsdorfský palác, kostel sv. Archanděla Michaela). 
 		b/ Dochází k ochuzování historických krovových konstrukcí, a tím i tvaru střechy, například vypouštěním námětků, které je zejména v památkové rezervaci nežádoucí.
		c/ Dochází i ke srovnávání (napřimování) historických krovových konstrukcí například příložkováním prověšených krokví u krovů historických je zásadně nežádoucí i v případech, kdy deformace krovové konstrukce neohrožuje statickou funkci krovu.

	b/ zánik hodnotných podkrovních prostorů

V rámci rozsáhlých adaptací podkrovních prostorů došlo též k případům zastavění takových podkrovních prostorů, které pro svou dokumentární a estetickou hodnotu měly zůstat zachovány a měly být opraveny konzervačním způsobem. Za „zánik podkrovního prostoru“ přitom nemůžeme považovat pouze to, že se nedochoval volný podkrovní prostor jako součást architektonického díla, ale i tu skutečnost, že s adaptací zanikla ve značné míře anebo úplně řada jeho vrstev (cihelné dlažby - půdovky, ručně tesaná dřevěná schodiště, tesařsky zpracované dveře či záklopové stropy a další).

	c/ radikální výměna střešní krytiny

Při obnově střechy je samozřejmě nezbytné zajistit, aby byla střešní krytina funkční a dostatečně objekt chránila. To však neznamená, že je vždy nutné veškerou dochovanou krytinu měnit, nebo ji dokonce nahrazovat historicky méně vhodným typem, zvláště pak v památkové rezervaci a v případech, kdy je historická krytina alespoň částečně zachovatelná a má vlastní kvality (například ručně formované cihelné tašky). Současná stavební praxe je v tomto ohledu příliš radikální, historicky hodnotnou krytinu v drtivé většině případů nezachovává, a nezřídka nezachovává ani některé další související ochranyhodné aspekty s památkovou ochranou střešní krytiny související (zejména způsob pokládky).

		a/ ochrana materiálové substance dochované střešní krytiny
se prakticky neuskutečňuje. Krytina není zpravidla překládána, ale je nahrazována krytinou novou, navíc ne vždy zcela vhodnou. Stáří krytiny, způsob jejího zpracování (například ručně formované tašky) a položení přitom představuje významnou kulturněhistorickou hodnotu. Celoplošné výměny, které se v pražském prostředí staly normou a viditelně pozměnily zejména charakter střešní krajiny Malé Strany, jsou minimálně v Pražské památkové rezervaci nevhodné a citelně snižují kulturněhistorickou hodnotu její střešní krajiny 

		b/ zachování tvaru, typu krytiny a způsobu pokládky
Tvar a typ krytiny není při její výměně za krytinu novou v praxi vždy dodržován. Zaniká také struktura historické pokládky jako ochranyhodná vrstva střešních partií objektů a ve svém důsledku i střešní krytiny (zjednodušeně kladené bobrovky) Téměř také zaniká tradiční způsob podomítnutí tašek, zejména hřebenáčů, pro pražské prostředí velmi typický a zjevně patrný ve střešní krajině. Zpevňující maltovina ztrácí svůj přirozený charakter nevhodným probarvováním.
Všechny tyto rysy jsou velmi zřetelně viditelné při pohledu z rampy Pražského hradu a to i u pohledově nejexponovanějších střech například ulice Nerudovy.

	d/ komíny a štítové zdi 

Významnou a pohledově exponovanou součástí střešní krajiny jsou převýšené části fasád, štítové zdi a komíny. Také při jejich obnově dochází k opakovaným chybám, jejichž důsledkem je mimojiné nevhodné zvýrazňování těchto prvků ve střešní krajině.

		a/ zánik historického tvaru komínů
Komíny tvoří nepominutelný architektonický prvek, zejména a mimojiné u staveb z období historických slohů a některých staveb secesních a jsou charakteristickou komponentou střešní krajiny. Jejich četnost, architektonická kvalita a nápaditost ztvárnění je příznačná mimojiné a zejména pro střešní krajinu rostlé historické zástavby (viz kapitola III/2/a) a také pro střešní krajinu historického centra vůbec (kapitola III/3/a).
Tvary historických komínů, původně často měkce, „modelované“, novým zakončením tvarem s ostrými hranami anebo nepromyšleně aplikovanou hlavicí zanikají a jsou nahrazovány tvary tvrdými, vedenými rutinou „stavařského perfekcionismu“.

		b/ zánik charakteru štítové zdi
Specifická role štítových zdí v rámci pláště a zejména pak v kontextu okolní zástavby i širších panoramatických pohledů nebývá v praxi respektována. Štítové zdi se mnohdy probourávají nově zřizovanými a problematicky tvarovanými otvory okenními a otvory typu oken francouzských (pohledově exponovaný dům v Dlouhé ulici čp. 614) anebo okny ahistorického asymetrického trojúhelníkovitého tvaru (dům čp. 1237 v Novomlýnské ulici na Novém Městě). Zaniká tak jejich historický charakter, a jejich příznačná role v pražské střešní je reinterpretována. Této problematice je věnována podrobnější pozornost v kap. VII/8.

	2. Chyby adiční

	a/ Pracovní postupy s adicí nevhodných materiálů

Závažnou oblastí nedostatků a chyb při obnově střech a střešních partií objektů je užívání ahistorických a nekompatibilních stavebních materiálů v procesu obnovy. Současné stavební materiály a prvky i technologické postupy se nepoužívají vždy uvážlivě a promyšleně vzhledem k historickému charakteru objektu. A to i v případech historických a historicky hodnotných krovů a střech a objektů na území PPR a to dokonce i v případech, kdy jsou adice nevhodných materiálů viditelné též z exteriérových pohledů.
Nežádoucí je skutečnost, že používání hydroizolačních fólií se stalo téměř normou, ačkoliv jeho použití v případě cenných krovů může vést k některým stavebně fyzikálním procesům, které mohou snížit jejich životnost. Nevhodné je nadbytečné uplatňování klempířsky zpracovaných prvků plechových na úkor tradiční pokládky, zejména (v Praze) pálenou krytinou, a masivní osazování závětrných plechových lišt. V památkové rezervaci nejsou vhodné ani současné způsoby montovaného uchycení tašek, zejména hřebenáčů, jež se projevují i ve vzhledu střechy jistou tvrdostí a sterilitou výrazu ve srovnání v tradičním způsobem užívajícím pro zpevnění maltovinu. Zásadně nevhodné je potom užívání rozpouštědlových a disperzních fasádních barev pro omítané části střešních partií objektů.

	b/ Adice nevhodných prvků

Nejčastějším případem chyb adičních ve střešní krajině je adice nevhodně zvolených, nevhodně dimenzovaných, příliš početných, nevhodně ve střešní partii umístěných, nevhodně tvarovaných a konstrukčně a materiálově špatně provedených nových osvětlovacích prvků. Střešní krajina je masivně zanášena nepatřičnými novými tvary, neboť v praxi nejsou respektována kritéria ztvárnění osvětlovacích prvků:

		a/ neadekvátní volba typu nového osvětlovacího prvku
Stěžejní roli pro kvalitu nově budovaného osvětlovacího prvku má volba typu osvětlovacího prvku, v níž se často chybuje. Tato chyba daná volbou slohově nepřiměřeného osvětlovacího prvku je chybou základní a nenapravitelnou, od níž se velmi často odvíjejí chyby další, čímž vznikají ahistorické, z hlediska věrohodnosti nevhodné, případně nepřijatelné útvary ve střešní krajině.
	* vikýře
Zcela nevhodně se osazují do střech historizujících činžovních domů, zejména neorenesančních vytvářejících jednoduchou povlovnou sedlovou střechu (vinohradská lokalita Na Kozačce čp. 56, 927, 942, 431, 869, Skořepka čp. 423 na Starém Městě).
	* střešní okno
Tento relativně mladý typový produkt se masově a bezhlavě osazuje do střešních partií objektů, kde je jeho použití krajně nevhodné či dokonce nepřípustné. Zejména jde o stavby z období historických slohů a klasicismu, včetně těch v pohledově exponovaných situacích. (Dům U Prince na Staroměstském náměstí čp. 460).
	* ateliérové okno
V praxi naštěstí výrazněji nedochází k zásadně nevhodnému výběru ateliérového okna do nevhodných objektů.
	* sestava ze střešních oken
Představuje ahistorický způsob sesazení více typových střešních oken například do pásu, obdélníku nebo čtverce, které je v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou nepřípustné. Přesto se poměrně často vyskytuje (U Železné lávky čp. 557).
	* osvětlení (francouzskými) okny střešní lodžie (terasy)
Lodžie a terasy zapouštěné do krovových konstrukcí jsou ve všech pražských územích pod plošnou památkovou ochranou nepřípustné (viz kap. VI/2/d). přesto se takovéto zásahy vyskytují (Mostecká čp. 44) a hrubě poškozují památkovou podstatu architektonických děl.

		b/ příliš velké a příliš početné nové osvětlovací prvky
Dimenze i počet nových osvětlovacích prvků, a to i v případě, je-li zvolen prvek vhodný, mnohdy nejsou úměrné vzhledem historickému charakteru stavby, jejím slohovým charakteristikám a konkrétním proporcím. Osvětlovací prvky bývají nezřídka přehnaně dimenzovány a jsou příliš početné, přičemž obě chyby se občas slučují.
Zcela příznačným příkladem je Vratislavský palác na Malé Straně, dále domy u staroměstského vyústění Karlova mostu, zejména čp. 195, severní strana ulice Břetislavovy, domy čp. 215 a 216 Na Pohořelci. Odstrašujícím příkladem je ohromně dimenzovaný vikýř v ulici Čelakovského sady čp. 433 na Vinohradech a Podskalská čp. 1252 na Novém Městě kde dochází již i k deformaci tvaru střechy.
Zejména hrubou chybou je velká četnost osvětlovacích prvků, která vytváří u vikýřů dojem souvislého pásu, anebo ze střešních oken takovýto pás vytváří (viz dům U Železné lávky čp. 557, řada domů v ulici Keplerově čp. 215, 216, 217 a 219 na Pohořelci). 

		c/ špatné umístění nového osvětlovacího prvku ve střešní partii
Umístění zvoleného osvětlovacího prvku ve střešní partii resp. střešní rovině nebývá mnohdy vhodné jak vzhledem k celku střechy, tak zejména vzhledem k fasádě. Nové osvětlovací otvory nepůsobí přirozeně a nenápadně, jako slohově adekvátní součást celé stavby. Upozorňují na sebe necitlivě volenou polohou ve střešní rovině. Nevhodná jsou zejména tato z praxe známá řešení:
	* umístění osvětlovacích otvorů nebere ohled na kompozici fasády, je pouhým nekomponovaným průmětem vnitřních dispozic.
Pravidlo, že je vhodné komponovat osvětlovací otvory na vertikální osy stavby, nejlépe na osy okenních otvorů tak, aby výsledné řešení střešní partie objektu vykazovalo souznění s celou stavbou, jejím „řádem“ nebývá vždy dodržováno.
	* otvory vytvářejí dvě a více viditelná podlaží
V podkrovních prostorách jsou nezřídka budována dvě obytná podlaží a každé z nich je zvlášť osvětlováno novými osvětlovacími prvky viditelnými v jediné střešní rovině. Toto řešení, z obecného hlediska památkové péče nežádoucí, se uplatňuje i v nejcitlivějších místech Pražské památkové rezervace (dům U Prince na Staroměstském náměstí, U Železné lávky čp. 557 a další).
	* osvětlovací otvory se umisťují příliš blízko u hřebene 
Rozšířená snaha umisťovat osvětlovací otvory, zejména střešní okna poblíž hřebene střechy umisťuje tyto prvky do mnohdy značně pohledově exponovaných poloh. Tato tendence je nežádoucí. 
	* vikýř velmi blízko korunní římsy anebo za atikou
Do těchto poloh, kde se může ve výjimečných případech vhodně osadit střešní okno, je někdy velmi nevhodně umisťován vikýř.
	* zapouštění průčelí vikýře pod střešní rovinu
Snaha zvětšit osvětlovací plochu, případně částečně zvětšit užitnou plochu adaptovaného prostoru, občas vede k řešení, kdy průčelí vikýře vede pod střešní rovinu a je do něj osazeno zpravidla dovnitř otevíravé okno (u staroměstského vyústění Karlova mostu čp. 195, Španělská čp. 742 na Vinohradech, Masná čp. 1059 na Starém Městě). Důsledkem je vytvoření prostoru zapuštěného pod střešní rovinu majícího charakter lodžie. Takovéto řešení je zcela ahistorické, hrubě a nepřípustně rozbíjí geometrii střešních ploch v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou.

		d/ nezvládnuté tvarosloví, konstrukce a materiál nových prvků 
Nové osvětlovací prvky, zejména pak vikýře, nebývají ve většině případů tvarovány s ohledem na slohové ustrojení objektů (dům čp. 42 a 41 na rohu Bělehradské a Anglické ulice). Kvalitně ztvárněny bývají téměř jen u obnov významných památkových objektů (Nostický palác), u adaptací na půdní byty a u obnov méně významných objektů jsou až na nepatrné výjimky (U lužického semináře čp. 82) ztvárněny nedokonale. Problémy jsou v jejich konstrukci, materiálovém provedení i v řešení řemeslných detailů, které s jejich osazením souvisejí. Nadbytečně se uplatňují klempířské detaily na úkor tradičního vykrývaní krytinou.
Velký deficit existuje dosud v dodavatelské sféře v oblasti střešních oken. Tato typová okna v rejstříku nabídky nezohledňují historický charakter objektů, do nichž jsou často osazována. Tvarosloví historických střešních oken bylo bohatší. Zejména obdélná okna se segmentovou horní vodorovnou hranou vnitřně do kříže anebo šestitabulkově členěná by byla v mnoha případech mnohem vhodnější než obdélné či čtvercové okno nečleněné.
Specifickou kapitolu kromě tvaru a konstrukce nového osvětlovacího prvku, zejména vikýře, tvoří i jeho navrhované materiálové provedení viditelné z exteriéru. Obecně platí, že by měly být užívány dobově adekvátní materiály - dřevo, výjimečně zdivo u některých typů vikýřů, pálená krytina, případně adekvátní materiál plechový. U případně nově navrhovaných ateliérových oken se vždy neužívají dostatečně subtilní profily. Plastové materiály, v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou nepřípustné, se užívají pro okna nově osazovaných vikýřů ).

		e/ příliš mnoho typů osvětlovacích prvků
V praxi nezřídka nastává situace, kdy v obnovované střešní partii objektu již existuje osvětlovací prvek, a pro osvětlení adaptované půdy se volí ještě jiný typ osvětlovacího prvku, zejména pak často střešní okno vedle již existujícího vikýře. Nový osvětlovací prvek se nepřizpůsobuje prvkům již existujícím, někdy jsou stávající osvětlovací otvory odstraněny a nová adaptace půdního prostoru je osvětlována hned dvěma typy osvětlovacích otvorů, což je řešení jen ve výjimečných případech vhodné. Viz dům čp. 614 v Kozí ulici na Starém Městě.

	3. Chyby transformační

Chyby transformační vznikají jako důsledek, „umocnění“ současně realizovaných chyb eliminačních a adičních, a to v těch případech, kdy nejsou respektována kritéria ochrany střech a střešní krajiny - viz „Metodický materiál pro realizaci půdních vestaveb a nástaveb objektů a ochranu střešní krajiny“, kap. V. 

	a/ transformace historicky hodnotných krovů a podkrovních prostorů na 	     průměrně řešené prostory obytné

Jednou z významných hodnot v oblasti architektonického dědictví minulosti je hodnota historických krovů, historických podkrovních prostorů a střech vůbec. Masivní tlak na půdní vestavby v 90. letech vedl k drastickému úbytku historických podkrovních prostorů, a to včetně nejcennějších oblastí památkové rezervace, do nichž byly vestavěny nové užitné prostory, často svým půdorysným řešením nezohledňující historický charakter objektů a poškozující je též související proměnou exteriéru. Takovéto zásahy, i když nevedly vždy k poškození krovové konstrukce, odstranily „prázdný“ půdní prostor jako součást památkové podstaty objektů a ochranyhodnou vrstvu stavebního díla, která mnohdy vynikala vlastní architektonickou kvalitou danou ztvárněním krovové konstrukce a (většinou) cihelnou dlažbou (tzv. půdovky) i řadou dnes stále vzácnějších detailů, které s půdními vestavbami mnohdy zbytečně úplně zanikají (tesařská žebříková schodiště, půdní dveře s kovářsky zpracovanými vnějšími panty, záklopové stropy případných dalších podlaží půdy a další prvky) a to zejména u historických anebo složitých a výjimečně řešených krovových konstrukcí.
Podkrovní prostor jistě mohl být v řadě případů vhodným způsobem transformován na obytný prostor. V takovém případě je vždy klíčovou otázkou půdorysné řešení adaptovaného prostoru. Velmi rozšířené navrhování řady nevelkých obytných místností, které si vyžaduje řadu osvětlovacích prvků, je ovšem nevhodné, neboť vede k potřebě osazování dodatečných osvětlovacích prvků. Za negativní skutečnost musíme také pokládat poškození dalších vrstev stavebního díla, kdy došlo ke ztrátě či porušení dalších cenných historických prvků anebo konstrukcí, k nimž takovéto zásahy vedly (gotický strop v čp. 549 na Starém Městě).

	b/ necitlivá a nevhodná proměna střešní partie architektonického díla

Ožehavým problémem, který komplikuje výkon památkové péče, je skutečnost, že existuje množství případů, kdy by zásah mohl být z hlediska ochrany objektu, avšak konkrétní navrhované řešení, například typu půdní vestavby či nástavby, je kvalitou půdorysného řešení a z něj plynoucího umístění nových osvětlovacích prvků i navrženým tvarováním těchto prvků nepřijatelné. Stalo se téměř pravidlem, že není zvolen adekvátní tvar nově navrženého tvaru střechy a že není volen adekvátní typ osvětlovacího prvku. Také jejich dimenze, vlastní tvarování, materiál a umístění ve střešní partii objektu jsou ve většině případů nevhodné anebo nedostatečně kvalitně architektonicky ztvárněné, a to i u nemovitých kulturních památek a v nejcennějších partiích PPR, například na Malé Straně! Naprosto odstrašujícím příkladem je proměna střešní partie domu čp. 150 ve Valdštejnské ulici.
Tyto transformace objektů podmíněné odstraněním historických prvků a detailů ve střeše a adicí nevhodných tvarů a prvků nových, jež podrobně popisuje kap. VI/2/A, vedou zejména ke dvěma vzájemně souvisejícím důsledkům:

		a/ ztrátě historické věrohodnosti

Nevhodně provedené půdní vestavby a nástavby, zvláště v těch případech, kdy dochází k nezvládnuté adici nových osvětlovacích otvorů, radikálně snižují věrohodnost celého objektu jako historického architektonického díla. Hrubá deformace střešní partie, jakou představovala přestavba celé střechy Trautmannsdorfského paláce, domu čp. 423 ve Skořepce na Starém Městě, domu U Prince na Staroměstském náměstí, domu čp. 1252 v Podskalské ulici, skleněná věžicovitá nástavba domu čp. 1121 na rohu ulic Zlatnické a Truhlářské a řady dalších objektů, nenapravitelně snížila věrohodnost těchto významných anebo ve významných lokalitách položených historických staveb. Novotvar je na první pohled patrný, je disproporční, předimenzovaný vzhledem k celé zbývající historické struktuře domu a je designérsky velmi nekvalitně ztvárněn. Svědčí o malé schopnosti současných tvůrců provést takovou, třeba i radikální proměnu střešní partie stavby, která by byla zároveň hodnotnou současnou slohovou vrstvou ve staletém vývoji stavby. Kromě těchto markantních příkladů jsou ale též veškeré špatně provedené adice nových osvětlovacích prvků, jak je popisuje 2. oddíl této kapitoly, transformační chybou, která snižuje věrohodnost stavby.

		b/ esteticky odpudivému vzhledu střešní partie objektu

Ačkoliv ne každý zásah, který radikálně snižuje historickou věrohodnost objektu, je zároveň esteticky odpudivý - existují relativně slušně ztvárněné nové osvětlovací otvory moderní dům. čp. 433 v ulici Čelakovského sady či konzervativně provedené vikýře Vratislavského paláce - zásahy deformující objekty jsou zpravidla svými dimenzemi, proporcemi, konstrukcí a tvarem velmi pochybné hodnoty (dům čp. 1121 na rohu Zlatnické a Truhlářské ulice, dům čp. 423 ve Skořepce dům U Prince na Staroměstském náměstí s ohromnou střešní terasou, dům čp. 115 v ulici U staré školy, již zmíněných několik domů v Lokalitě Na Kozačce v Máchově ulici na Vinohradech, či v Keplerově ulici na Pohořelci, dům čp. 42 a 41 na rohu Bělehradské a Anglické ulice a další.

	4. Urbanistická dimenze chyb ve střešní krajině

Od roku 1989 do současnosti došlo k poměrně výrazné proměně střešní krajiny v hlavním městě a to ve všech jejích částech pod plošnou památkovou ochranou. Nesporně pozitivní rys zastavení chátrání střech je však - pomineme-li ztráty historické substance neviditelné, zejména v oblasti krovových konstrukcí a záboru hodnotných podkrovních prostorů - výrazně snížen ztrátou historického charakteru střešní krajiny a její přeměnou na střešní krajinu neúnosně zaplňovanou většinou špatně zvládnutými novotvary, které byly osazeny s adaptacemi podkrovních prostorů. Tyto změny je možné vztáhnout k urbanistickým kritériím ochrany střešní krajiny, jak je podává kapitola V. Nenaplňováním těchto kritérií je pražská střešní krajina silně ohrožena a v některých aspektech již dnes nenapravitelně poškozena.

	a/ nedostatečný důraz na zachování pražské střešní krajiny z hlediska 	     kompozice celku

Třebaže souhrnná kompozice pražské střešní krajiny nebyla dosud hrubě poškozena, sílící tlak na půdní vestavby a nástavby objektů vede k postupnému a nenápadnému zvyšování hladiny zástavby, změnám tvarů střech a k masivnímu osazování nových osvětlovacích prvků. Svou roli sehrávají i výrazné akontextuální solitéry (prosklená střecha vestavby do budovy staré celnice na Náměstí Republiky) a budování nových dominant na panoramaticky citlivých místech (hotel Don Gio na Vinohradech).
Velmi nepříznivě působí také natírání štítových zdí ahistorickými barevnými tóny, anebo tóny téměř bílými, kterými jsou tyto laterální prvky střešní krajiny zbytečně zdůrazňovány, a stávají se tak vizuálně nejnápadnější částí střešní krajiny. To vede k přebarvení střešní krajiny a její částečné „chaotizaci“.

	b/ neústrojné zásahy do stabilizovaných pohledových kompozic, vedut

Zcela mimořádný význam a hodnota, které pro památkově-urbanistickou podstatu Prahy mají stabilizované komponované architektonické kompozice, „veduty“ (Malá Strana a Pražský hrad ze Smetanova nábřeží, Malá Strana s oběma mostními věžemi z Karlova mostu, pohled na Malou Stranu z rampy Pražského hradu, staroměstská nábřežní část viditelná z malostranských břehů a další), nejsou v praxi náležitě bedlivě doceňovány. Tyto vysoce stabilní obrazy, včetně velmi významné dimenze sobě příslušné střešní krajiny, se jako stabilizovaný kulturní obraz mající význam pro identitu města v některých významných akcentech začínají měnit, a to nejen i detailními změnami v podobě například adice nových vikýřů, střešních oken a jiných osvětlovacích prvků (řada nových vikýřů u malostranského vyústění Karlova mostu, velké a nápadné vikýře u vyústění staroměstského, zejména čp. 195).
Velmi sporným zásahem je navrhovaný prosklený architektonicko-výtvarný prvek u Sovových mlýnů, ale též již zde v rámci adaptace pro prezentaci sbírky moderního umění manželů Mládkových realizovaná černá střešní krytina s nápadnými závětrnými lištami. Altán v zahradě Vratislavského paláce je nedostatečně poučenou faktickou novostavbou, zjednodušenou v detailu architektonické kompozice. Akontextuální je výrazně viditelná střešní partie radikální vestavby Ikano do prostoru staré celnice na Náměstí Republiky.

	c/ slabá ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech

Svébytné místo ve střešní krajině mají vysoce pohledově exponované střechy, zejména střechy staveb monumentálních (Rudolfinum, Národní divadlo, Národní muzeum, Klementinum), převýšených (lodi kostelů, vystupující hmoty domů v oblastech novějších započatých, avšak nedokončených regulací) a z odstupu zvýrazněných (nábřeží pražského centra). Citlivost vysoce pohledově exponovaných střech na současné zásahy, zvláště takové, které jsou spojené a adicí nových osvětlovacích prvků, není dostatečně zohledňována. Tvaroslovně nedobře zvládnuté zásahy do střechy kostela sv. Archanděla Michaela jsou příkladem nad jiné výmluvným. Řada domů s bez velkého rozmyslu osazenými střešními okny na Janáčkově nábřeží, která je důsledkem masivního rozšíření typových střešních oken, svědčí rovněž o nedostatečné schopnosti ochránit pohledově exponované střechy.

	d/ opomíjená ochrana vnitřní diferencovanosti střešní krajiny

Bohatá vnitřní diferencovanost je základní charakteristikou, a tudíž ochranyhodnou charakteristikou pražské střešní krajiny. Nejen zvyšování hladin nástavbami objektů vedoucí k výškové nivelizaci střešní krajiny, ale i zásahy méně výrazné jako jsou projevy stavitelské unifikace a jejich necitlivé plošné uplatňování (typová střešní okna, nevhodné materiály, přehnaně dimenzované vikýře, opakující stále stejné chyby ve svém tvarování apod.) vedou ke stále zřetelnějšímu sjednocování střešní krajiny, ztrátě specifičnosti jednotlivých území. Zejména negativní je vstup ryzího typového stavebnictví do rostlé historické zástavby (střešní okna na Malé Straně), anebo skoro souvislé a ve svém řešení v podstatě identické řady vikýřů v naprosto odlišných lokalitách (ulice Keplerova na Pohořelci, Máchova ulice na Vinohradech).

e/ narušování integrity charakteru diferencovaných území střešní krajiny

Jednotlivá, navzájem diferencovaná a vnitřně relativně konzistentní území z hlediska formování střešní krajiny mají své typické charakteristiky, které jsou poškozovány neústrojnými, pro dané území nepříznačnými zásahy, snižujícími jejich kulturně historickou hodnotu a více či méně výrazně i estetické a kompoziční hodnoty. Nové vstupy a změny často nevycházejí z charakteru střešní krajiny daného území, a tím ji dezintegrují. Zvláště negativní jsou situace, kdy se u více domů v těsném sousedství opakuje stejná chyba adiční - volba nevhodného typu osvětlovacího prvku vzhledem k historickému charakteru objektu (severní strana ulice Břetislavovy u Jánského vršku, okolí lokalit na Kozačce a Máchovy ulice na Vinohradech).

	f/ snižování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny

Necitlivou opravou zejména historických krovů, masivní výměnou střešní krytiny, některými dílčími řemeslnými postupy a nevhodně a ahistoricky tvarovanými prvky novými byl poškozen výraz i částečně i památková podstata významných částí střešní krajiny pražské historické zástavby způsobem, který můžeme označit jako snížení její malebnosti.
Zejména patrná je tato tendence v PPR, například na Malé Straně, kde nejsou respektovány zásady opravy historických krovů a střech. Konstrukce jsou ochuzovány (vypouštění námětků), napřimovány, opravované komíny nejsou vždy správně měkce tvarovány, historická krytina není překládána, ale šmahem vyměňována za novou. Podomítaní pálené krytiny masivně nahrazují systémy krytinu montující, anebo se nezřídka omítkovina se nevhodně probarvuje. Minimální pozornost je věnována vyústění odkouření - límce komínových vložek zbytečně příliš viditelně přesahují korunu komínu. Odvětrání kanalizace není designérsky vůbec řešeno.

Kniha druhá: půdní vestavby a nástavby          a další typy zásahů do střešní krajiny              a konkrétní způsoby a postupy její ochrany

VI. Klasifikace obnovy střešních partií objektů a zásahů do nich

Náročnost ochrany a obnovy pražské střešní krajiny je dána nejen její složitostí a lokální diferencovaností, ale i různorodostí možných a v praxi navrhovaných či realizovaných zásahů. 90. léta přinesla, kromě tradičních oprav krovové konstrukce a krytiny či jejich prosté výměny a osazování běžných osvětlovacích prvků, vikýřů a ateliérových oken, řadu nových a v mnoha případech nevhodných zásahů jako jsou typová střešní okna a jejich sestavy, zapouštění teras a lodžií do historických krovů, jak bylo popsáno v předchozí kapitole.
Za „zásahy“ do střešní krajiny přitom nelze považovat jen „změnové stavy“, které přinášejí zvenku viditelné změny tvaru (například střechy) a nové prvky, jako jsou třeba nově vsazená střešní okna či vikýře. Také „pouhé“ přeložení střešní krajiny je svého druhu změnovým stavem, který ovlivňuje tvářnost střešní krajiny.
Základním kritériem způsobu rozlišení zásahů do střešní krajiny je to, zda-li při obnově dochází ke změně funkčního využití podkrovního prostoru, resp. střešní partie stavby, anebo nikoliv. V prvním případě dochází zpravidla k zástavbě podkrovního prostoru a osazovaní nových osvětlovacích prvků, případně i ke změně tvaru střechy, v případě druhém ne, anebo jen zcela výjimečně. Rozlišujeme tedy tzv. konzervační a konzervativní obnovy bez změny využití a (vnitřně bohatě diferencovanou) skupinu obnov a přestaveb spojenou se změnou využití, která úplně či částečně nově exploatuje podkrovní prostor a (až na řídké výjimky) přináší v exteriéru se projevující nové zásahy. Ty pak označujeme jako nástavby objektů, půdní vestavby, půdní nástavby a další.
Specifickou oblast představuje korektivní obnova střech a střešních partií objektů. Zejména v socialistické éře docházelo mnohdy k velmi nedokonalým obnovám - osazování nevhodné krytiny, materiálově a tvarově špatně řešeným osvětlovacím otvorům, zejména vikýřům. Také řada řemeslných detailů, zvláště klempířských prací byla zejména u historických objektů prováděna nevhodně. Takovéto zásahy nejsou ochranyhodné, snižují památkovou hodnotu historických i jiných objektů v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou a vyžadují obnovu korektivní splňující všechny zásady a pravidla, jak je stanovuje kapitola VIII.

	1. Obnova bez změny využití - konzervační, konzervativní obnova

Tento typ obnovy zachovává podkrovní prostor, případně jeho část, pokud je na objektu již realizována například starší vestavba, krovovou konstrukci, tvar střechy a téměř vždy i počet a tvar existujících osvětlovacích prvků. Z hlediska citlivosti k historické substanci rozlišujeme obnovu konzervační, zaměřenou na maximální možné zachování dochované historické substance a obnovu konzervativní zachovávající tvarové a materiálové charakteristiky střechy. Specifickou oblastí je konzervační a konzervativní obnova vkládající do podkrovního prostoru jako lokálně omezenou vestavbu technické zařízení, například plynovou kotelnu (Nostický palác). Tyto typy obnovy, z hlediska památkové péče vhodné a žádoucí, jsou podrobně charakterizovány v kapitole VII. Do této skupiny obnov můžeme zařadit i obnovu korektivní, napravující chyby v opravách střech socialistické éry, pokud ovšem není spojená se zásahem typu půdní vestavby či nástavby.

	2. Obnovy a zásahy spojené se změnou využití, jejich definice

Tyto typy obnovy zpravidla více či méně zastavují půdní prostor, skrývají anebo vyměňují krovovou konstrukci či její části a nezřídka některé její části z provozních důvodů eliminují. V některých případech přestavují střechu a celou střešní partii objektu. V logice nového funkčního využití přinášejí do střešní krajiny nejen další, zejména osvětlovací prvky, ale nezřídka i nové, mnohdy ahistorické prvky jako samozřejmost (málokdo se například pozastavuje nad skutečností, že do střech historických a historizujících staveb je běžně, takřka automaticky, vkládán takový současný prvek, jako je typové střešní okno). I relativně citlivé zásahy ve střešní partii objektu si nezřídka vynucují stavebně technické zásahy v jiných částech objektu. Mají například dopad na nižší podlaží, kde může dojít zejména k likvidaci stropních konstrukcí, případně vyžadují hlubší změny dispozičního řešení objektu, vybudování výtahu a další zásahy. Tyto typy obnov jsou z hlediska památkové péče méně vhodné, v některých, v dalších kapitolách popsaných případech, jsou nežádoucí či nepřípustné. Existují však též citlivá a kreativní řešení, která můžeme považovat na dobrou architektonickou interpretaci a citlivou adaptaci pro bytové účely (Malá Strana, Maltézské náměstí čp. 475). Je jich však velmi málo vzhledem k hodnotě a významu pražského památkového fondu.

	a/ Nástavby objektů

Nástavbou objektu rozumíme zvětšení objemu stavby přidáním jednoho či více podlaží pokračujícího v líci fasády, anebo ustupujícího. Nástavba může být realizována nad celým objektem, anebo nad jeho částí (viz oddíl 3 této kapitoly). Nástavba objektu je spojena zpravidla s likvidací části anebo celé střešní partie stavby a s jejím částečným anebo úplným tvarovým obnovením na vyšší hladině zástavby. Nástavba vždy mění proporce objektu a hladinu zástavby.

	b/ Půdní vestavby
 
Půdní vestavby charakterizuje vestavění nového užitného prostoru po podkrovního prostoru anebo jeho části a (až na výjimku uvedenou v typu a/ následující typologie půdních vestaveb) z vnějšku viditelný projev této adaptace zvětšením stávajících anebo přidáním nových osvětlovacích prvků. Nástavba zpravidla zcela anebo částečně zastírá původní podkrovní prostor, mnohdy eliminuje části krovové konstrukce a přidává do střešních valeb izolační materiál, projevující se nezřídka dílčí, detailní změnou tvaru střechy
Rozlišujeme tyto typy půdních vestaveb:
a/ bez zásahu do konstrukce krovu a viditelného vnějšího projevu zásahu vložením nového prostoru
b/ bez zásahu do konstrukce krovu a se zvětšením stávajících osvětlovacích prvků
c/ bez zásahu do konstrukce krovu a s přidáním nových osvětlovacích otvorů (vikýře, střešní okna a další)
	d/ se zásahem do konstrukce krovu a bez viditelného vnějšího projevu
e/ s eliminací či přestavbou části krovové konstrukce, případně krovu celého a přidáním nových osvětlovacích otvorů

Z obecného hlediska památkové péče jsou v případech, kdy je půdní vestavba vzhledem k charakteru objektu a urbánní situaci přípustná, nejpřijatelnější takové vestavby, které minimalizují zásahy do krovových konstrukcí a nově osazované osvětlovací prvky. Z tohoto hlediska jsou samozřejmě v obecné rovině přijatelnější nástavby typu a/ než například nástavby typu c/, které jsou v řadě případů vzhledem k hodnotě a charakteru objektu a území nepřípustné a i v ostatních případech mohou být povolovány jen výjimečně a za předpokladu vysoké architektonické kvality ztvárnění.

	c/ Půdní nástavby

Půdními nástavbami rozumíme zvětšení objemu zastavěné plochy a ekonomicky využitelného prostoru stavby změnou krovové konstrukce, zejména zvýšením hřebene střechy, vyosením krovu a půdní nadezdívkou. Půdní nástavby jsou vždy spojeny s výraznou přestavbou podkrovního prostoru, s eliminací jeho historického charakteru a s budováním nových osvětlovacích otvorů. Půdní nástavby mnohdy vedou ke vzniku zcela ahistorických a navíc esteticky nepřijatelných novotvarů ve střešní krajině. Jsou obecně nežádoucí, v mnoha partiích pražské střešní krajiny potom nepřípustné.

	d/ Ostatní

Ostatními zásahy rozumíme takové zásahy, které charakterizuje vkládání cizorodých a ahistorických prvků do střešních partií historických objektů (terasy a lodžie vsazované do historických krovů, vikýře rozměrů fasádních oken či větších, které deformují tvar krovové konstrukce). Takovéto zásahy jsou z hlediska památkové péče nepřípustné.

	3. Zásahy z hlediska rozsahu a viditelnosti

Adaptace podkrovních prostorů či nástavby objektů se mnohdy, zvláště v případě rozsáhlých či složitě půdorysně uspořádaných staveb, neodehrávají nad celým objektem, ale pouze nad jeho částí. Z vnějšku viditelné nové osvětlovací prvky dnes mnohdy bývají s ohledem na požadavky památkové péče v návrzích umisťovány do méně pohledově exponovaných částí střešních partií objektů. Z těchto hledisek rozlišujeme:
	a/ zásahy na celým objektem
	b/ zásahy nad jasně definovanou částí objektu (například křídla)
	c/ zásahy nad omezenou částí objektu (částečná půdní vestavba)
	d/ ostatní zásahy (například nárožní nástavby)
	e/ zásahy s viditelným vnějším projevem v celé střešní partii
	f/ zásahy s viditelným vnějším projevem v části střechy
Omezení rozsahu zásahů do střech je z obecného hlediska památkové péče žádoucí, obdobně jako snaha o omezení viditelnosti zásahu vhodnou lokalizací osvětlovacích prvků, tato snaha však sama o sobě však není zárukou jejich přípustnosti z hlediska památkové péče.

	4. Vztah obnov se změnou a beze změny využití

Jakkoliv se oba typy obnov od sebe významně liší způsobem nakládání s podkrovním prostorem a téměř vždy (s výjimkou půdních vestaveb bez viditelného vnějšího projevu) i změnami v exteriéru střechy, existuje mezi nimi úzká spojitost z hlediska požadavků na kvalitu výsledného řešení. I v případech, kdy jsou nástavby a půdní vestavby a nástavby z hlediska památkové péče přípustné, musí být věrohodnost takovýchto „změnových řešení vysoká“ a splňovat - a to ve zvýšené míře - též veškeré nároky na materiálovou adekvátnost, kvalitní řemeslné provedení a vhodné a kvalitní tvarosloví prvků nově vstupujících do střechy jednotlivého objektu, a tím i do střešní krajiny. Konzervační a konzervativní obnova je z hlediska postupu provádění obnovy základním a žádoucím způsobem obnovy objektů a vstupů do střešní krajiny, který musí ostatní typy obnov aplikovat na úkol rozšířený o nové vybudování prostoru ve střešní partii objektu.
Podrobnější kritéria posuzování obou základních typů obnov a zejména přesnější kritéria posuzování jednotlivých zásahů a nových prvků, které do střešní krajiny přinášejí, je předmětem následujících kapitol.

	VII. Konzervační a konzervativní obnova 

A/ Předpoklady obnovy

	1. Charakteristika způsobu obnovy

Konzervační i konzervativní obnova zachovávají volný podkrovní prostor, krovovou konstrukci, tvar střechy, adekvátní krytinu a téměř vždy i tvar a počet existujících osvětlovacích prvků. Přechod mezi oběma typy obnovy je spíše plynulý. Konzervativní obnovu charakterizuje maximální citlivost k dochované krovové konstrukci i střešní krytině, která bývá překládána a jen v dílčích partiích, kde si to její fyzické opotřebení žádá, nahrazována; konzervativní obnova zachovává krovovou konstrukci, a její tvar i typ krytiny, zpravidla ji však nahrazuje krytinou novou. S rostoucí hodnotou objektu roste i význam konzervační obnovy, správně prováděná konzervativní obnova představuje naopak ideální způsob obnovy střešních partií méně hodnotných objektů a památkových zónách. Oba typy obnovy představují žádoucí a nejvhodnější způsob obnovy střech a střešní krajiny v územích pod plošnou památkovou ochranou z hlediska zachování historické substance objektů a jejich vypovídací schopnosti objektů a jsou žádoucí též z hlediska památkového urbanismu. Do této kategorie můžeme zahrnout také ty obnovy, které nahrazují méněhodnotnou krytinu, jež tvoří neplnohodnotnou vrstvu díla, krytinou adekvátnější vzhledem ke stylovému ustrojení objektu. Tyto typy obnovy umožňují zachovat vysokou stabilitu střešní krajiny, a jako jediné ze škály různých zásahů zajišťují naplnění všech urbanistických kritérií ochrany, uvedených v kapitole IV. Zvláště významné jsou, v případě kvalitního provedení, pro zachování malebnosti jako specifické hodnoty střešní krajiny.

	2. Zásady obnovy

Konzervační obnova se řídí v plné míře obecnými zásadami obnovy plášťů - zásadou šetrnosti k dochované historické substanci, zásadou věrohodnosti a adekvátnosti ztvárnění (včetně uplatnění adekvátních technologických a řemeslných postupů) a zásadou kontextuálního přístupu.

	a/ zásada šetrnosti k dochované historické substanci

Střecha a střešní partie budovy jsou chráněny jako historicky vzniklá, nedílná a významná součást architektonického díla. Jsou chráněny nejen jako jedinečná forma, individuální projev stavebního slohu či slohového vývoje a dobové kultury, ale též jako souhrn hmotné substance, kterou je tato forma vyjadřována, „zaplňována“. Hmotná substance - materiály, z nichž jsou vytvořeny krovy a střešní krytina, jejich rukodělné zpracování u historických staveb, či barevné a strukturální kvality dané působením času - je neodmyslitelnou součástí hodnoty památkově chráněné střechy a jako taková je plnohodnotně nenahraditelná kopií.
Šetrnost k dochované historické substanci a maximální míra jejího zachování představují nejen základní východisko či zásadu obnovy střech, ale i jeden z jejích cílů - zachovat památku, zabránit její další degradaci a předat ji dalším generacím. Tato zásada se v projekční a stavební praxi uplatňuje nedostatečně, se silnou tendencí nahrazovat dochovanou substanci materiálem novým, nehledě již na neodborně prováděné zásahy spojené se změnou využití podkrovního prostoru, které nezřídka krovy velmi těžce poškozují a historickou krytinu šmahem vyměňují za krytinu novou, ne vždy zcela vhodnou. 

	b/ zásada historické věrohodnosti a adekvátnosti ztvárnění

Střechy objektů vznikly v určité slohové etapě (případně se v následných etapách měnily) a nesou dobové rysy estetických a technologických postupů, které spoluvytvářejí jejich hodnotu. Jejich obnova díla musí tyto hodnoty respektovat a nedeformovat je nepromyšlenými či svévolnými interpretacemi- například ahistorickou deformací krovové konstrukce pro půdní vestavbu historického objektu anebo produkty stavebního průmyslu jako jsou betonové tašky na historických budovách atp. Vytvářejí-li se kopie zaniklých prvků, například vikýřů, je třeba dbát na kvalitní a věrohodný tvar a na vhodné a historicky adekvátní zvolené konstrukční řešení, které tento tvar podmiňuje a na jeho adekvátní zpracování. Cílem obnovy střech na územích pod plošnou památkovou ochranou není vytvářet současnou stylovou vrstvu na historickém objektu, ale zachovat střechu v její slohové podstatě a celistvosti. To nevylučuje v jistých případech zásahy spojené s novým využitím podkrovního prostoru.

	c/ zásada kontextuálního přístupu

V případě obnovy střech hraje klíčovou roli pro zachování charakteru střešní krajiny. V případě konzervační obnovy nejsou urbanistická kritéria aplikována, neboť jsou automaticky ze způsobu obnovy plněna. V případě konzervativní obnovy spojené s výměnou neplnohodnotné krytiny musí být zvažováno hledisko urbanistické tak, aby nebyla například narušena homogenita některé příslušné části střešní krajiny. Totéž platí pro detailní aspekty zacházení s krovovou konstrukcí z hlediska zachování malebnosti.

	3. Sumární, plný a finální tvar střechy

Historické střechy a v důsledku toho i střešní krajina procházely, obdobně jako fasády, v čase nejrůznějšími změnami, které dokládají rozlišné dobové dokumentace a v pro oblast centrální Prahy například též Langweilův model. Dochovaná podoba střechy před současnou adaptací je mnohdy velmi autentická, včetně řady detailů, existují však též případy, kdy je ochuzena o některé osvětlovací a větrací prvky, například vikýře a tzv. padáky, jež zanikly v utilitárních obnovách socialistické éry. Důsledkem těchto obnov byl částečně znivelizovaný stav pražské střešní krajiny na konci 80. let, zvláště například v oblasti Pražské památkové rezervace, i například z hlediska památkové péče problematický stav některých objektů, jejichž podkrovní prostor není dostatečně větrán. Tento stav, zaniká dnes v rámci masové realizace půdních vestaveb. Je proto zcela zásadní otázkou velmi bedlivé rozlišení mezi ochranyhodnou podobou střechy a střešní krajiny a mezi zásahy, které její hodnotu snížily. Střešní krajinu v současné podobě není žádoucí zcela konzervovat, případné další zásahy do ní jsou možné, ovšem jen pokud splňují kritéria ochrany popsaná v kapitole IV.
Pro přesnější posuzování zásahů do střešní krajiny je proto vhodné rozlišovat sumární, plný a finální tvar střechy:
		a/ Sumární tvar je tvar daný krovovou konstrukcí a střešní krytinou, který tvoří základní charakteristiku střešní partie objektu z hlediska stavebně historického a je v územích pod plošnou památkovou ochranou předmětem intenzivní ochrany. Sumární tvar střechy je zásadně nežádoucí měnit a deformovat, v některých případech, popsaných zejména v oddílu 3 této kapitoly, je změna sumárního tvaru nepřípustná.
		b/ Plný tvar je tvar sumární, včetně všech osvětlovacích a větracích otvorů a klempířských prvků. Plný tvar je předmětem intenzivní ochrany, zejména v těch případech, kdy se dochovaly osvětlovací a větrací otvory z doby vztyčení střechy, anebo takové, které mají kulturně historickou hodnotu. Plný tvar střechy je v některých případech možné měnit, například odstraněním prvků nekvalitních, zejména z období socialistických obnov, anebo přidáním nových, historickému charakteru střech svými dimenzemi, tvarováním a materiálovým provedením adekvátních prvků nových. Jeho deformování nevhodně tvarovanými prvky novými je zásadně nepřípustné.
		c/ Finální tvar je tvar navrhovaný v rámci obnovy, který má nahradit současný stav, od něhož se může v různé míře lišit. Finální tvar musí respektovat sumární tvar střechy a nesmí deformovat tvar plný. V případě konzervační a konzervativní obnovy musí zůstat sumární tvar v plné míře zachován, finální tvar může v dílčích aspektech měnit tvar plný odstraněním chybných a nevhodných zásahů z obnov socialistické éry.

B/ Požadavky na způsob obnovy

	4. Zachování volného podkrovního prostoru

Zachování volného podkrovního prostoru je základní charakteristikou konzervační a konzervativní obnovy. Volný podkrovní prostor tvoří nejen významnou a charakteristickou součást historického architektonického díla, ale mnohdy vyniká vlastní architektonickou kvalitou danou ztvárněním krovové konstrukce a (většinou) cihelnou dlažbou (tzv. půdovky) i řadou dnes stále vzácnějších detailů, které s půdními vestavbami zanikají (tesařská žebříková schodiště, půdní dveře s kovářsky zpracovanými vnějšími panty, záklopové stropy případných dalších podlaží půdy a další prvky). Sebecitlivější půdní vestavba tyto estetické, kulturněhistorické a dokumentární hodnoty prázdného půdního prostoru eliminuje, nehledě na další případné a obvyklé zásahy do krovových konstrukcí a změnu stávajících a vytváření nových osvětlovacích prvků.
Kritérium zachování volného (prázdného půdního prostoru) je prvním kritériem, které musí být při posuzování zásahů spojených se změnou využití zváženo (viz kap. VIII/2/A).
Zachování svébytné hodnoty půdního prostoru je významné zejména u historických staveb s historickou krovovou konstrukcí (v pražském prostředí zejména barokních a klasicistních) a u staveb s výrazně utvářenou geometrií krovu; budování půdních vestaveb u této skupiny objektů je zásadně nežádoucí, půdní nástavby a nástavby objektů jsou potom nepřípustné.

	5. Ochrana historického a historicky hodnotného krovu a jeho 		obnova

Historické krovy zejména, pak krovy ručně tesařsky opracované a krovy výrazného konstrukčního řešení (například u staveb eklektického historismu) tvoří významnou součást architektonického díla a musí být v maximální šetrně obnovovány. Za historické krovy považujeme krovy z období historických slohů a klasicismu i pozdější krovy ručně opracované (tesané) a to přibližně do roku 1860. Za historicky hodnotné považujeme též další krovy mladší, včetně krovů kovových a betonových, které vynikají architektonickou a dokumentární hodnotou anebo reprezentativností pro dané období.
Kvalitní ochranou krovu je chráněn také tzv. sumární tvar střechy (viz oddíl 3 této kap.). Jejich obnova musí vycházet z těchto zásad:
	a/ Před zahájením jakýchkoliv úprav je znalost hodnoty a stavu krovu žádoucí provést stavebně historický průzkum krovu, případně průzkum napadení houbami a dřevokazným hmyzem, aby byla ozřejmena hodnota krovu a jeho fyzický stav. Sanace krovu se řídí metodikou ochrany dřeva, vydanou SÚPP viz Přehled metodických materiálů.
	b/ Dochovaná hmotná substance historické krovové konstrukce musí být v maximální možné míře zachována, vyměňovány mohou být pouze ty části, které jsou fyzicky nadále neudržitelné pro svůj fyzický stav a ohrožují tak funkci krovu (rozpad dřeva vlivem působení dřevokazného hmyzu, dřevokazných hub a hniloby).
	c/ Neudržitelné části krovové konstrukce je žádoucí doplňovat tvarově identickými, adekvátně materiálově volenými a adekvátně řemeslně zpracovaným prvky, zejména prvky ručně tesařsky opracovanými u krovů historických; citlivě provedené příložkování je zpravidla vhodnější než neopodstatněná výměna celého trámu.
	d/ Změny tvaru krovové konstrukce (tzv. sumárního tvaru střechy) jsou, s výjimkou ojedinělých případů návratů ke starším historickým stavům, v případě krovů z období historických slohů zásadně nepřípustné, v případě krovů ostatních nežádoucí s možností bedlivě zvážených výjimek.
	e/ Ochuzování historických krovových konstrukcí a tím i tvaru střechy, například vypouštěním námětků, je zásadně nepřípustné.
	f/ Srovnávání (napřimování) historických krovových konstrukcí například příložkováním prověšených krokví u krovů historických je zásadně nežádoucí. Možné je pouze v případech, kdy deformace krovové konstrukce ohrožuje statickou funkci krovu. Dodržení této zásady má zásadní význam z hlediska zachování malebnosti a dokumentární historické hodnoty střešní krajiny, zejména v PPR.
	g/ „Obohacování“ dochované střešní konstrukce například novými vikýři je v případě konzervační a konzervativní obnovy nežádoucí, musí být vždy doloženo jeho historické oprávnění a nesmí narušit stávající krovovou konstrukci.
	h/ Zachování prodyšnosti podkrovního prostoru má značný význam pro dlouhodobou stabilitu krovové konstrukce a je zásadně žádoucí. Užívání hydroizolačních fólií je nevhodné.

	6. Ochrana, obnova a výměna střešní krytiny

	a/ Ochrana materiálové substance dochované střešní krytiny

V případě, kdy je dochována původní a funkční krytina z doby výstavby anebo slohově plnohodnotné přestavby objektu, je žádoucí tuto krytinu zachovat, s případnými dílčí výměnou některých partií, a celoplošně ji nevyměňovat. Stáří krytiny, způsob jejího zpracování (například ručně formované tašky) a položení představuje významnou kulturně historickou hodnotu. Tento způsob obnovy je zejména u staveb z období historických slohů a v územích pod plošnou památkovou ochranou, zvláště v pražské památkové rezervaci žádoucí. Umožňuje zachovat historický ráz a malebnost střešní krajiny. Rozsah zachování hodné krytiny a poměr zachovávané a nové krytiny musí být vždy stanoven individuálně. Celoplošné výměny, které se v pražském prostředí staly normou, jsou minimálně v Pražské památkové rezervaci nevhodné a citelně snižují kulturněhistorickou hodnotu její střešní krajiny. Rovněž v památkových zónách je zachování dochované historické krytiny - samozřejmě pokud to její fyzické opotřebení dovoluje - žádoucí.

	b/ Obnova (obměna) střešní krytiny

Neumožňuje-li stav dochované krytiny její ponechání na místě, je nezbytné volit adekvátní novou náhradu řídící se zejména těmito hledisky:
		a/ zachování materiálu
V případě náhrady nefunkční avšak kulturněhistoricky plnohodnotné dochované krytiny nové je třeba zachovat adekvátní materiál střešní krytiny (pálená taška, břidlice, eternit, plech apod.). Záměna za materiál jiný, historicky novější (například pálená taška za tašku betonovou anebo plech či krytinu lepenkovou, měděný plech za plech pozinkový) je zásadně nepřípustná na všech pražských územích pod plošnou památkovou ochranou. Náhradě neplnohodnotné krytiny (například betonovým prvorepublikovým taškám na neorenesančních stavbách) je věnován odstavec 6/c této kapitoly.
		b/ zachování tvaru a typu krytiny
Konkrétní tvar krytinového prvku, významný zejména u bohaté škály tvarů krytiny pálené (prejz, bobrovka, falcovka, vlnovka a další), musí být v případě náhrady plnohodnotné, avšak nefunkční krytiny vždy dodržen. Nahrazování staršího tvarového typu (například bobrovky vlnovkou) typem novějším je nepřípustné, v některých případech - falcovka jako náhrada prejzu - je i neproveditelné bez zásahu do tvaru střechy. Náhrada nefunkční krytiny novějšího, avšak již plnohodnotného typu krytiny typem starším, adekvátním slohovému výrazu stavby (například prejz jako náhrada falcovky) je možná, musí však být vždy bedlivě zvážena. Složitější je situace u některých typů falcovek z první poloviny 20. století, které se dnes již nevyrábějí v identickém vzoru - v takovém případě je vhodné volit tvar co možná nejpodobnější. Specifický problém přestavují nejstarší typy světlého eternitu, uplatňované hojně na historizujících a eklektických stavbách. Jejich náhrada novými tmavě šedými až černými produkty typu beronit je nevhodná.

		c/ zachování způsobu pokládky
Významnou roli ve strukturální kvalitě obnovované střechy hraje způsob pokládky krytiny na latě a její uchycení. Proto je žádoucí dodržovat například pokládání tašek tzv. na vazbu a nezjednodušovat ho pokládáním tzv. na spáru. Žádoucí je rovněž fixovat pálenou krytinu, zejména pak dobře viditelné hřebenáče, podomítnutím a nenahrazovat tento zejména pro některé části rezervace typicky prvek například systémem pokládky krytiny montované (montované hřebenáče). Zpevňující maltovinu je zásadně nežádoucí probarvovat.

	c/ Výměna střešní krytiny

Výměnou rozumíme nahrazení kulturněhistoricky neplnohodnotné krytiny novější krytinou staršího typu, historicky adekvátnější, či nahrazení krytiny provizorní, nekvalitní anebo nevhodné krytinou vhodnější.
		a/ náhrada nepůvodní krytiny krytinou historicky adekvátnější 
Při posuzování takovéto výměny je třeba rozhodnout, zda-li nepůvodní krytinu tvoří již hodnotnou kulturně historickou vrstvu díla, anebo nikoliv. V případě, že ano, je takovou krytinu spíše nevhodné nahrazovat krytinou historicky adekvátnější. Opatrnosti je zejména třeba u náhrady pálené krytinu starší krytinou šindelovou, v pražském prostředí například je její obnova možná výhradně v případě významných a doložených restitucí plášťů historických budov. V takovém případě je třeba vždy zvažovat i hledisko urbanistické, solitérní střecha s archaickou krytinou šindelovou by například v materiálově značně homogenním prostředí cihelné krytiny rostlé zástavby historické mohla působit cizorodě. Pokud ovšem dochovanou krytinu za plnohodnotnou považovat nelze - například prvorepublikové betonové tašky na historizujících objektech - je žádoucí provést její náhradu v adekvátnější krytině pálené (zpravidla bobrovce). Uplatnění novějších bytů betonových tašek je v tomto případě zásadně nežádoucí.
		b/ náhrada provizorní a nekvalitní krytiny
Provizorní krytiny, například lepenkové, anebo krytiny méně kvalitní a pro historické stavby a prostředí nevhodné, jsou v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou nežádoucí a měly by být nahrazeny krytinou odpovídající slohovému charakteru stavby.

	7. Klempířské prvky a práce

Výběr materiálu i způsob klempířského zpracování prvků ve střešních partiích objektů musí odpovídat historickému charakteru objektu. Z tohoto hlediska stále dochází k více či méně viditelným a vnímaným chybám, které se staly natolik běžným projevem stavební praxe, že patrně ani jako chyby vnímány nejsou.
	a/ Velmi složitou otázkou je aplikace mědi na objektech, kde před zásahem existuje, anebo prokazatelně existoval plech jiný, a naopak aplikace pozinkových a titanzinkových materiálů na objektech, kde před zásahem existuje, anebo prokazatelně existoval plech měděný. V prvním případě je snaha o výměnu vedena mnohdy snahou nahradit provizorní řešení socialistické éry, anebo objekt materiálově vylepšit. Zakořeněná představa, že měděný plech je pro historické stavby nejvhodnější není zcela správná, původní řešení pracovala nezřídka s plechy odlišných materiálů (zinek, olovo) či dokonce plech na krytí některého prvku střešní partie neužívala vůbec. Náhrada stávajícího plechu plechem měděným musí být proto vždy bedlivě zvážena. Ani mechanické užití měděného plechu, zejména u novějších staveb není správné. V druhém případě (pozink a titanzink namísto mědi), může jít naopak nemístné šetření.
	b/ Zásadně nežádoucí je u historické architektury nahrazování tradičního cihelného materiálu (topinky, tašky) pro krytí korun štítů, říms a atik plechem, které se rozmohlo zejména v socialistické éře a mnohdy dosud pokračuje. V případě takto nemístně užitého měděného plechu je nejen potlačena historická věrohodnost a strukturální krása takovýchto detailů, ale i sama fasáda je ohrožena zelenavým zbarvením uvolňovaných sloučenin mědi.
	c/ Rovněž koruny štítových zdí by měly být u historické a historizující architektury tvořeny přesahem krytiny a nikoliv tvrdě působící plechovou závětrnou lištou.
	d/ Zásadně nežádoucí je odstraňovat dřevěné římsy mansard historických staveb a nahrazovat je oplechováním. Stávající dřevěné římsy je vhodné konzervovat, opravit, doplnit, případně nahradit kopií.
	e/ Zcela nevhodné je u historických staveb vyplňování míst styku střešních rovin (fungujících vlastně jako svého druhu odtokové úžlabí) plechem, které nevhodně a mnohdy velmi širokými plechovými pásy rozčleňuje střechu. Takovéto prvky je možné vyskládat též v tradiční krytině bez nebezpečí zatékání, což potvrzuje jejich zcela běžné použití v minulosti. Totéž platí pro místo výstupu komínu ze střešní roviny. Řada takovýchto chyb, svého druhu vlastně ahistorických interpretací, se nevyhýbá ani stavbám nejvýznamnějším - viz řešení klempířských prvků v případě obnovené střechy Valdštejnského paláce.
	f/ Rovněž tak styk střešní roviny a štítové zdi může být vykryt střešní krytinou, bez potřeby budovat zde plechové odtokové úžlabí.
	g/ Nevhodné je rovněž nadbytečné budování okapních žlabů pro svádění vody ze stříšek vikýřů, které hrubě zastírá, ba poškozuje jejich tvar.

	8. Části fasád ve střešní krajině, komíny, štítové zdi 

	a/ Části fasád ve střešní krajině

Části fasád uplatňující se ve střešní krajině jsou ty části fasád, které jsou viditelné (synchronně vnimatelné) při vnímání střešní krajiny. Zpravidla jde o části objektů:
	* převýšených svou absolutní výškou vzhledem k okolní zástavbě (některé malostranské paláce, vyšší stavby v okolí Václavského náměstí a tzv. městské City- Perla, věže a lodi mnoha kostelů, monumentální stavby)
	* konfigurací terénu převýšených (Úvoz na Malé Straně, zadní trakty ulice Příběnické na Žižkově)
	* přeryvem v zástavbě zviditelněných („čtvrť na Františku“)
Pro ochranu a vhodnou obnovu těchto významných partií staveb a zároveň i komponent střešní krajiny je nezbytné dodržovat metodické zásady, pracovní a technologické postupy jakožto i konkrétní požadavky na obnovu jednotlivých komponentů plášťů, popsané v metodickém materiálu navazujícím na „Koncepci“ - “Metodický materiál pro obnovu plášťů na územích památkových rezervací a památkových zón“. Významnou roli zde - z hlediska vjemu těchto partií budov ve střešní krajině - sehrává mimojiné a především - adekvátní barevné řešení, jehož problematice je věnována VI. kapitola výše uvedeného materiálu. Zejména nežádoucí je z hlediska zachování kompaktního obrazu střešní krajiny střešní krajiny:
		a/ Při obnově barevnosti mechanicky aplikovat nejspodnější nalezenou vrstvu bez ohledu na další slohový vývoj fasády a urbánní situaci, přisvětlovat ji s cílem ztlumení její případné výraznosti a tuto barvu mechanicky aplikovat na štítovou zeď.
		b/ Volba ahistorických barevných tónů, zejména zelených a fialových, jejichž odstíny byly tradičními vápennými technologiemi fasádních nátěrů nedosažitelné a které působí ve střešní krajině cizorodě a nepřiměřeně barevně dominantně.
		c/ V drtivé většině případů je nežádoucí řešit otázku barevnosti výběrem extrémně světlých tónů blížících se mnohdy barvě bílé. Takto je negativně proměněna značná část Malé Strany, zejména pak partie okolo Úvozu (nalezneme zde zcela ahistorickou, dobře ve střešní krajině viditelnou zcela bílou fasádu - Úvoz, čp. 229).
		d/ volit nepřípustné nátěrové hmoty (rozpouštědlové a disperzní), které neumějí dostatečné stárnout (viz též “Metodický materiál pro obnovu plášťů na územích památkových rezervací a památkových zón“, kap. IV/2 a VI/2).

	b/ komíny

Komíny tvoří nepominutelný architektonický prvek, zejména a mimojiné u staveb z období historických slohů a některých staveb secesních, a jsou charakteristickou komponentou střešní krajiny. Jejich četnost, architektonická kvalita a nápaditost ztvárnění je příznačná mimojiné a zejména pro střešní krajinu rostlé historické zástavby (viz kapitola III/2/a) a také pro střešní krajinu historického centra vůbec (kapitola III/3/a)
Pro ochranu a citlivou obnovu této komponenty střešní krajiny je nezbytné dodržovat tyto zásady :
		a/ nefunkční komíny u staveb z období historických slohů a historismu a secese v památkové rezervaci i památkových zónách je nepřípustné odstraňovat.
		b/ záměny charakteristických komínů - při obnově komínů je třeba dodržet jejich tvarové a materiálové řešení. Zejména nepřípustné je nahrazovat zděné komíny komíny neomítanými ze šamotových anebo cementových materiálů a naopak.
		c/ tvary historických komínů je zásadně nežádoucí měnit, zejména pak je nežádoucí nahrazovat časté měkké, „modelované“ zakončení tvarem s ostrými hranami anebo nepromyšleně aplikovanou hlavicí.
		d/ krytí komínového otvoru u historických komínů je z hlediska ochrany komínové šachty i historického rázu střešní krajiny žádoucí obnovovat, a to historicky věrohodným způsobem. V případě historických komínů je možné například vytvořit stříšku z pálené krytiny anebo komínové těleso zaklenout s postranními otvory
		e/ barevné řešení komínů - při obnově komínů dnes převažuje mechanická „rehabilitační praxe“ spočívající v jejich bílých nátěrech. Vzhledem k tomu, že mnohé nátěry nebyly prováděny minerálními barvami a nemají schopnost přirozeně stárnout, došlo ke značnému vizuálnímu rozpadu střešní krajiny nápadně bílými a špinícími se tělesy komínů. Z tohoto důvodu se jako nejvhodnější jeví ponechání komínů v přírodní omítce, případně volba jí identického barevného tónu.

	c/ štítové zdi

Specifická role štítových zdí v rámci pláště a zejména pak v kontextu okolní zástavby i širších panoramatických pohledů nebývá v praxi respektována. Štítové zdi se mnohdy probourávají nově zřizovanými a problematicky tvarovanými otvory okenními a otvory typu oken francouzských (Dlouhá čp. 614) anebo okny zcela ahistorického trojúhelníkovitého tvaru (dům čp. 1237 v lokalitě Novomlýnská na Novém Městě), přetírají se v barvě uliční fasády, anebo velmi světlými, téměř bílými odstíny - v obou případech dochází k nadměrnému zvýraznění této části pláště ve střešní krajině, mnohdy, například v partiích Úvozu a Malé Strany vůbec, doslova k jejímu vizuálnímu rozpadu. Štítové zdi vznikají jako důsledek nestejné hloubky domů, různého sklonu střech a výšek hřebenů u rostlé historické zástavby, anebo jsou přímo projevem novější nedokončené regulace, zejména v případě převýšených historizujících nájemních domů v kontextu zástavby historické. Štítové zdi představují laterální prvek pláště, který je v naprosté většině případů nevhodné a historicky nesprávné zvýrazňovat.
Je zejména nepřípustné používat k jejich líčení barvy bílé, zelené a šedomodré a odstínů růžových a fialových. Nejvhodnější je štítovou zeď nenatírat a ponechat ji tak v barvě přírodního štuku, anebo zvolit tón nátěru v barvě přírodního štuku, případně některý z tlumenějších odstínů okrových.
Jiná situace nastává, je-li štítová zeď výrazněji a slohově konzistentně architektonizována, takže částečně nabývá charakteru fasády. V takovém případě musí být její barevné ztvárnění vždy předmětem velmi bedlivého individuálního posouzení. Prorážení nových otvorů do štítových zdí v rámci úprav střešních partií objektů přesahuje rámec konzervativní a konzervační obnovy, představuje však, zejména v oblasti Pražské památkové rezervace, poměrně složitý problém. Štítové zdi v místech nedokončené regulace nebyly ztvárněny jako plnohodnotná fasáda, neboť představovaly pouhou plochu, která bude překryta sousední, v podstatě stejně vysokou zástavbou. Jejich architektonizace se tedy právem může jevit jako zásah ahistorický. Je však třeba též zvážit i onen předpoklad jejich historicky vzniklé podoby, totiž to, že štítová zeď bude zakryta další sousední zástavbou. V situaci, kdy je zřejmé, že k takové zástavbě již nedojde, (to je asi případ drtivé většiny štítových zdí v PPR), anebo dojde zcela výjimečně k zástavbě, zpravidla však nižší, než byla původní regulace, není zásah dotvářející tuto svého druhu dočasnou část pláště zcela neoprávněný. Případná architektonizace štítových zdí, zejména v PPR, však musí být vždy bedlivě zvážena. Zásahy charakteru pouhého zateplení, bez jakéhokoliv úsilí o architektonické ztvárnění, zejména pak ty s povrchovou úpravou z plechu, jsou v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou nepřípustné.

	9. Ostatní

Do této kategorie patří ty prvky střešní krajiny, které nemají charakter prvků architektonických, ale jsou spojeny s plněním různých technických a provozních funkcí současné společnosti. Jejich nápadné a viditelné uplatnění ve střešní krajině pražských území pod plošnou památkovou ochranou je v drtivé většině případů nevhodné, na území PPR potom nežádoucí. Do této skupiny patří:

	a/ viditelná vyústění vzduchotechniky a dalších technických prvků

Vyústění vzduchotechniky viditelná ve střešní krajině vznikají zpravidla u těch restauračních provozů, které nevyužívají pro vzduchotechnická potrubí existujících komínových těles, ale vedou je po dvorních fasádách. Tyto zásahy, sporné a nevhodné též z hlediska ochrany vnitrobloku (viz též „Metodický materiál pro realizaci novostaveb a přístaveb ve vnitroblocích na území PPR“), se nevhodně uplatňují i ve střešní krajině, zejména pokud přesahují korunní římsu dvorní fasády (ulice V kolkovně čp. 910). Takovéto zásahy jsou v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou zásadně nežádoucí a mohou být realizovány jen ve zcela výjimečných případech. Zejména důležité je bedlivě posoudit viditelnost takovéhoto zásahu, a to v míře ještě pečlivější, než je tomu v případě korektně zpracovaných nových osvětlovacích prvků v pohledově méně exponovaných částech památkových zón. Důvodem této bedlivé pozornosti je skutečnosti, že tyto prvky zásadně a vždy narušují charakter historicky utvářené střešní krajiny, zatímco nové viditelné zásahy spojené s adaptací půdního prostoru takovýto negativní dopad mít vždy nemusí, respektive nemohou být realizovány, pokud by ho měly.
Dalšími, v praxi výkonu památkové péče opomíjenými prvky, jsou vyústění kanalizačního odvětrání a odkouření. Tato zakončení dnes masivně zaplavují i nejcennější partie pražské střešní krajiny, aniž by byla snaha je přiměřeně ztvárnit. Zásadně žádoucí je pro odkouření využívat existujících komínových těles, a to takovým způsobem, aby límec vložky co nejméně přesahoval korunu komínu. Žádoucí je též používání tvarovek, které zakryjí ahistorické vyústění kanalizačního odvětrání.

	b/ telekomunikační prvky

Telekomunikační prvky je žádoucí umisťovat do pohledově neexponovaných poloh, zejména pak do prostoru podkroví, pokud to situace a charakter zařízení umožňují. V Pražské památkové rezervaci a ve střešních partiích budov z období historických slohů jakožto i u staveb s výrazně tvarovanou střechou a v pohledově exponovaných místech je jejich umisťování zásadně nežádoucí.

	c/ reklama ve střešní krajině

Reklamou ve střešní krajině rozumíme reklamu umisťovanou v těch partiích štítových zdí, které jsou viditelné ve střešní krajině, a velkoplošnou (zpravidla světelnou) reklamu umisťovanou nad korunní římsy objektů (například Václavské náměstí, ulice Na Florenci). Relativně malá četnost reklamy ve střešní krajině a její v zásadě citlivá lokalizace na místa velkoměstských bulvárů je patrně největším úspěchem ochrany střešní krajiny v Praze vůbec. V praxi tohoto uvážlivého připouštění reklamy ve střešní krajině je záhodno pokračovat. Střešní reklama tvoří nepochybně příznačnou charakteristiku některých částí města, zejména velkoměstských bulvárů, a pokud je alespoň elementárně graficky kvalitně ztvárněna, může představovat prvek ve střešní krajině přípustný. V prostředí historické architektury a v mnoha dalších, níže popsaných situacích, je však zásadně nevhodná.
A/ zásady uplatnění z hlediska ochrany objektu
		a/ střešní reklama je zásadně nevhodná u staveb s výrazně formovanou a komponovanou střechou, která by umístěním reklamy byla zastřena, zejména pak u staveb z období historických slohů, výrazně ve střešní partii formovaných staveb historismu a zpravidla i u staveb historismu eklektického.
		b/ solitérních a monumentálních staveb
		c/ nemovitých kulturních památek s výjimkou staveb z moderní éry, kde byla střešní reklama koncipována jako součást architektonického díla například (obchodní dům Baťa na Václavském náměstí)
		d/ střešní reklama je výjimečně přípustná u historizujících staveb s jednoduchou sedlovou střechou s povlovným sklonem, pokud jsou zároveň splněna kritéria urbanistická
B/ urbanistická kritéria uplatnění
		a/ střešní reklamu je možné uplatňovat výhradně lokálně, v prostředí, které má charakter velkoměstského bulváru, anebo v případě těch ulic, které ho získaly (Václavské náměstí, Příkopy, Vodičkova ulice, Vinohradská atp.)
		b/ při každém takovémto navrhovaném zásahu musí být vždy posouzen jeho panoramatický dopad; reklamy, které by výrazně ze střešní krajiny vystupovaly a kolidovaly s významnými architektonickými dominantami jsou nepřípustné
		c/ střešní reklamu je nepřípustné uplatňovat na katastru Malé Strany, Hradčan a Starého Města, s možnou výjimkou okružní bulvárů Národní, Příkopů a Revoluční v případě posledně uvedeného území a na nábřežích mezi Hlávkovým a Železničním mostem po obou stranách řeky
		d/ uplatnění střešní reklamy ve čtvrtích z období historismu je velmi limitováno charakterem zde existující relativně homogenní a horizontální střešní krajiny a požadavky předchozího bodu b/

	10. Urbanistická kritéria u konzervační a konzervativní obnovy

Protože konzervační a konzervativní obnova nemění tvar střechy ani osvětlovací otvory, urbanistická kritéria se při její obnově neuplatňují, respektive jsou charakterem obnovy naplňována. Výjimku tvoří výměna střešní krytiny (viz kap. VII/6/c a VIII/6) a potom detailní způsob obnovy krovu a střešní partie objektů vůbec, na něž se vztahuje kritérium zachování malebnosti.

	a/ Výměna střešní krytiny

Výměnou v rámci konzervační obnovy rozumíme již zmíněné (kap. VIII/6/c) nahrazení kulturněhistoricky neplnohodnotné krytiny novější krytinou staršího typu, historicky adekvátnější, či nahrazení krytiny provizorní a nekvalitní krytinou vhodnější. Výměna historické a historicky adekvátní krytiny za krytinu novější, zejména pak záměna krytiny pálené krytinou betonovou a lepenkovou, je zásadně nepřípustná na všech pražských územích pod plošnou památkovou ochranou.
Kromě posouzení vhodnosti nové krytiny z hlediska věrohodnosti obnovy objektu je nezbytné vyhodnotit urbánní kontext takového zásahu. Jako nevhodné se jeví takové historicky adekvátnější krytiny, které nahrazující novější plnohodnotnou krytinu, avšak zároveň narušují existující homogenity, zejména u měšťanských a činžovních domů. V případě staveb solitérních a monumentálních může býti po zralé úvaze učiněna výjimka.
V případě krytin neplnohodnotných (betonové tašky na historizujících domech) není případná homogenita této krytiny považována za ochranyhodnou hodnotu a obnova krytiny pálené je tudíž žádoucí. Modernizace krytin neplnohodnotných novým typem betonových tašek, plechem či krytinou lepenkovou je zásadně nežádoucí. Výjimku mohou tvořit řešení provizorní v rámci tzv. stabilizační opravy, v takovém případě je nezbytné tento typ zásahu termínovat a zejména a zvláště nepřipouštět jakékoliv adiční zásahy modernizační, zejména půdní vestavby, které by provizorní krytinu na místě petrifikovaly.

	b/ Detailní aspekty obnovy z hlediska zachování malebnosti

I v rámci konzervativní obnovy je žádoucí v projektové dokumentaci sledovat takové aspekty detailního provedení, které mohou mít vliv na malebnost obnovovaného objektu. Zejména jde o nakládání s krovovou konstrukcí a její případné ochuzování a napřimování, způsob pokládky (montovaná krytina pálená, zjednodušeně kladené bobrovky, náhrada skladby na spáru spárou na střih, zbytnělé práce klempířské atp.). Tyto způsoby zacházení se střešní partií objektu a v důsledku toho i celkovým výrazem střešní krajiny jsou, zejména V PPR, zásadně nežádoucí.

VIII. Obnova spojená se změnou využití a tvaru střechy

Tyto typy obnovy, tj. půdní vestavby, půdní nástavby a nástavby objektů, charakterizuje různě výrazná změna dosavadního stavu objektu a různá míra adice nových prvků, které se projevují ve střešní krajině. Představují dynamizující prvek střešní krajiny, který může vést v případě nekompetentních obnov k její destabilizaci a deformaci.
Při posuzování přípustnosti takovýchto zásahů je nutné aplikovat objektová i urbanistická kritéria ochrany střešní krajiny, uvedená v kapitole IV a rozvedená v této a dalších, a bedlivě posoudit též tvarosloví nového zásahu z hlediska kontextu střešní krajiny daného typem zástavby, jeho prostorovou charakteristikou, případně lokální specifičností, jak je popsáno vždy v závěrečných oddílech kapitol VIII-XI, které zevrubně popisují jednotlivé typy zásahů.

	1. Zásady obnovy

Při posuzování obnov se změnou využití nelze prvoplánově vycházet výhradně z dílčí viditelnosti nového zásahu, jak se dodnes v praxi běžně děje, ale je třeba aplikovat obecné zásady obnovy střech (viz VII/2) - zásadu šetrnosti k dochované historické substanci, zásadu věrohodnosti a adekvátnosti ztvárnění (včetně uplatnění adekvátních technologických a řemeslných postupů) a zásadu kontextuálního přístupu. Protože v těchto případech (na rozdíl od obnovy konzervační a konzervativní) dochází k novému využití půdního prostoru a částečnému či úplnému zastření krovové konstrukce (případně k jejím tvarovým změnám, u nástaveb objektů potom k radikální přestavbě) a často i k osazování nových osvětlovacích prvků, je vždy třeba tyto zásady tvořivě aplikovat. Posoudit hodnotu objektu a na základě kritérií přípustnosti (viz oddíl 2/a,b této kapitoly) rozhodnout, zda-li vůbec navrhovanou proměnu tohoto typu unese. Pokud ano, je nezbytné dodržet v maximální míře zásadu šetrnosti k dochované historické substanci, zásadu věrohodnosti a zásadu kontextuálního přístupu v navrhovaném projektu obnovy (tzv. kritéria ztvárnění - oddíl 2/c-e této kapitoly a kritéria urbanistická, oddíl 4 a 5 tamtéž).

	2. Kritéria posuzování zásahů z hlediska ochrany objektu

Tato kritéria sledují vztah zásahu vzhledem k charakteru a hodnotě historického objektu (viz kapitolu IV/1). Zde rozlišujeme kritéria přípustnosti, která stanovují, zda-li vůbec je zásah se změnou využití přípustný a kritéria ztvárnění, která umožňují posoudit konkrétní navrhovaná řešení v případech, kdy je typ zásahu (například půdní vestavba) dle kritérií přípustnosti přípustný.

	A/ Kritéria přípustnosti

	a/ Hodnota krovové konstrukce a historické střešní krytiny

Každý nový zásah musí být posouzen z hlediska ochrany historické krovové konstrukce a střešní krytiny. Tyto svébytné vrstvy stavebního díla je žádoucí zachovat a citlivě obnovovat (viz kapitola VII). Zásahy, které eliminují část krovové konstrukce (například vazné trámy vzhledem k výškovému profilu adaptovaného půdního prostoru), je třeba vždy velmi pečlivě zvažovat, obdobně jako zásahy přidávající nové prvky do krovové konstrukce či měnící její tvar.

	b/ Podkrovní prostor jako svébytná historická a kulturní hodnota

Dochovaný prázdný podkrovní (půdní) prostor včetně typických zde dochovaných prvků tvoří ochranyhodnou vrstvu stavebního díla, zejména u historických anebo složitých a výjimečně řešených krovových konstrukcí. Jeho ochrana u všech objektů v rámci území pod plošnou památkovou ochranou však není nutná. Podkrovní prostor může být v řadě případů vhodným způsobem transformován například na obytný prostor. V takovém případě je klíčovou otázkou půdorysné řešení adaptovaného prostoru. Velmi rozšířené navrhování řady nevelkých obytných místností, které si vyžaduje řadu osvětlovacích prvků, je ve většině případů nevhodné, neboť vede k potřebě osazování prvků dodatečných bez potřebné logické vazby na fasádu objektu.

	c/ Struktura objektu a zásahy vynucené adaptací podkrovního prostoru

Adaptace podkrovního prostoru, zejména u objektů z období historických slohů, nezřídka vyžadují též zásahy do konstrukcí stavby, například do stropů posledního podlaží, kde může dojít ke ztrátě cenných historických prvků anebo konstrukcí. Velmi vážným a zejména u staveb z období historických slohů nežádoucím, případně nepřípustným důsledkem může být potřeba budování zvláštních anebo únikových schodišť, které mohou hrubě narušit památkovou podstatu stavby likvidací historických dispozic. Tyto sekundární zásahy mohou mít pro ochranyhodné prvky stavby mnohem závaznější negativní dopad než například sama půdní vestavba. Jiným problémem je občas skutečnost, že zvyšující se podlažnost objektu daná adaptací půdní prostoru vyžaduje vybudování výtahu, ať již vedeného nitrem domu, anebo po fasádě. Toto technické zařízení je však u řady objektů nepřípustné.
Zásahy spojené s adaptací podkrovního prostoru, které vyvolávají další svým charakterem nepřípustné stavebně technické zásahy spojené s poškozováním památkové podstaty objektů, jsou v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou, zejména pak v PPR, zásadně nepřípustné.

B/ Kritéria ztvárnění (vazba nového zásahu vzhledem k celému objektu)

Střecha, její materiál i tvar je nedílnou součástí architektonického díla a jeho slohového charakteru. V případech, kdy je nový zásah do střešní partie objektu přípustný z předchozích dvou hledisek, se takovouto součástí díla ve své navržené podobě stává. Proto je nezbytné aby byl adekvátně volen, architektonicky kvalitně dimenzován a kvalitně jako architektonický prvek ztvárněn.

	d/ Adekvátnost tvaru střechy a volby osvětlovacího prvku

Adekvátností nerozumíme doslovné kopie historických prvků, jako jsou například vikýře, i když takovýto postup je možný a v některých případech žádoucí. Rozumíme jí věrohodnost (viz podrobněji VII/2/b) případně navrženého nového tvaru střechy (u půdních nástaveb a nástaveb objektů) a (u všech typů zásahů) věrohodnost volby typu osvětlovacího prvku vzhledem k slohovým charakteristikám díla (u děl z období historických slohů jsou například přiměřené vikýře a nepřiměřená střešní okna a jejich sestavy, u řady eklektických staveb jsou přiměřená okna ateliérová a nepřiměřené vikýře). Věrohodnost je podmíněna nejen typem prvku, ale i jeho tvarováním a dimenzemi. Změna vlastního, tzv. sumárního tvaru střechy (viz kap. VII/3) je z obecného hlediska památkové péče nežádoucí a u určitých kategorií objektů (nemovité kulturní památky, díla historických slohů v PPR i nepřípustná).

	e/ Dimenze a rozsah nového zásahu a proporce stavby

Základním kritériem pro posouzení architektonické kvality nového zásahu jsou jeho dimenze vzhledem k proporcím objektu. Ty jsou dnes v řadě případů přehnané z důvodu zvětšování objemu střešní konstrukce či z důvodu zajištění silného osvětlení adaptovaného podkrovního prostoru, kdy dosahují například u vikýřů téměř rozměrů fasádních oken, čímž je deformován historický charakter a kompozice celé stavby. Analogickým problémem je neúnosné zmnožení menších osvětlovacích prvků. Předimenzované nové zásahy jsou z hlediska památkové péče nepřípustné. To však nevylučuje ve specifických případech osazení rozměrnějších osvětlovacích prvků, například ateliérových oken u staveb eklektického historismu, kde byly tyto prvky hojně využívány a jsou vzhledem k historickému charakteru objektu adekvátní. Každý takový zásah však musí být zvláště bedlivě posouzen z hledisek ochrany urbanistické.

	f/ Tvarosloví nových prvků a jejich umístění ve střešní partii

Dalším důležitým kritériem je tvar případně změněné střechy a osvětlovacích prvků a jejich umístění ve střeše (střešní partii). Podrobnější pozornost této problematice bude věnována v kapitolách IX XI, věnovaných jednotlivým typům zásahů.

	3. Nevhodné a „citlivé“ typy střech

Třebaže je pražská střešní krajina velmi rozmanitá a každý zásah musí být vždy individuálně posouzen, je možné na základě kritérií přípustnosti definovat typy, které jsou pro svou uměleckohistorickou hodnotu anebo tvar a prostorové dimenze pro zásahy spojené se změnou využití nevhodné, anebo jsou velmi „citlivé“, což znamená, že vyžadují zvláště náročné a kreativní ztvárnění, aby nebyla zničena hodnota střešní partie objektu. Konečně, existují i střechy, kde jsou zásahy spojené se změnou využití nepřípustné.

	a/ Z hlediska historické hodnoty

Do této skupiny patří zejména mimořádně hodnotné střechy s historickými krovovými konstrukcemi (viz VIII/2/a,b), případně střechy s novějšími krovovými konstrukcemi, které vynikají svým tvarováním a kvalitou vnitřního prostoru. Zejména jde o střechy s úplně či významně dochovanými krovy renesančními, barokními a klasicistními. Tyto krovy a jim odpovídající podkrovní prostory, masově zasažené a v různém stupni poškozené mnoha necitlivými vestavbami v 90. letech, dnes představují mizející a potlačovanou kulturněhistorickou hodnotu. Adaptace půd vedoucí k jejich zastření, případně poškození nebo dokonce likvidaci, jsou zásadně nežádoucí.

	b/ Z hlediska tvaru a prostorových dimenzí

Do této skupiny střech patří střechy, které svým profilem a prostorovými dimenzemi neumožňují realizaci půdní vestavby bez částečné eliminace podkrovní konstrukce, čímž odporují zásadám obnovy střech (viz VII/2 a VIII/1) Například jde o některé povlovné střechy neorenesančních domů s nízkým profilem, které vyžadují odstranění vazných trámů v případě půdní vestavby či složitější historické krovy u drobnějších staveb.

	4. Obecná urbanistická kritéria

Představují obecná kritéria ochrany území a pohledových kompozic, do nichž dnes nové zásahy vstupují, i kritéria pro formování nových zásahů do střešní krajiny a pro ochranu některých jejích rysů v přípustných případech. Otázka přípustnosti je v případě urbanistické roviny obtížnější než v případě roviny objektové, kde kritérii přípustnosti jsou hodnota podkrovního prostoru a krovové konstrukce a to, zda si zásah nevynucuje další nepřípustné zásahy. Vymezení urbanistické nepřípustnosti změnového stavu není možné podat apriorně, ale až na základě aplikací kritérií v konkrétních případech. Je však možné charakterizovat, situace, kdy jsou změnové stav zásadně nežádoucí (například v stabilizovaných pohledových kompozicích, tzv. vedutách).

	a/ zachování pražské střešní krajiny z hlediska kompozice celku

Pražská střešní krajina je citlivá na výrazné a cizorodé zásahy, zejména na takové, které výrazně mění tvary a sklony střech či masivně a ve velkém počtu osazují nové osvětlovací prvky. Toto kritérium samo sobě může být užito jen pro zásahy velmi výrazné, pro zásahy na pohledově velmi exponovaných místech (pražská nábřeží, staroměstské a malostranské střechy, panoramaticky citlivý obvod kompaktní městské zástavby viditelný z rampy Pražského hradu a další) a pro zásahy v místech, kde již došlo k množství změn ve střešní krajině. Mělo by být však přítomno při posuzování všech zásahů, neboť i drobná postupující obměna podoby pražských střech v jednotlivých zásazích, zejména pak v Pražské památkové rezervaci, nakonec v mikrostruktuře poznamenává kompozici celku.

	b/ zachování stabilizovaných pohledových kompozice, vedut

Toto kritérium se uplatňuje u všech zásahů na objektech, které jsou součástí stabilizovaných pohledových kompozic, vedut. Jejich podrobnější výčet bude podán v metodických materiálech navazujících na „Koncepci“, tzv. analyticko-regulativních plánech památkové ochrany jednotlivých území. Toto kritérium je třeba aplikovat zejména pro oblast Malé Strany, Hradčan a pro pražská nábřeží. „Změnové stavy“ ve střešní krajině těchto kompozic jsou zásadně nežádoucí, a to včetně restitucí starších stavů.

	c/ ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech

Při posuzování nových zásahů do střešní krajiny je vždy nezbytné posoudit pohledovou exponovanost dané střechy. Zásahy do mimořádně pohledově exponovaných střech je třeba vždy co nejbedlivěji zvažovat. V případě nemovitých kulturních památek a významných monumentálních staveb (zejména paláce, kostely, monumentální kulturní a veřejné stavby) jsou nepřípustné. Každý případný změnový stav u staveb ostatních může být schválen jen, pokud je jeho tvarosloví historicky naprosto věrohodné. To omezuje zejména použití některých nových osvětlovacích prvků (střešní okna) v takovýchto případech. 

	d/ ochrana vnitřní diferencovanosti střešní krajiny

To kritérium sleduje zachování vnitřní diferencovanosti střešní krajiny jako celku složeného ze svébytného charakteru jednotlivých jejích území, míst, v některých případech i čtvrtí (Malá Strana). Kromě ochrany specifických prvků, vnitřních charakteristik těchto území, které jsou citlivé na prvky relativně cizorodé (viz kap. VIII/5), hrají negativní roli i mnohé projevy stavitelské unifikace a malé invence při různých typech současných zásahů, které stírají přirozené rozdíly ve formování střešní krajiny, formované historickým vývojem.
Nejen zvyšování hladiny zástavby nástavbami objektů a změny tvarů střech, které přinášejí půdní nástavby, ale i zásahy méně výrazné jako například plošné uplatňování střešních oken, nevhodných materiálů plastových či například nevhodných typů přehnaně dimenzovaných vikýřů apod. vedou k nežádoucímu sjednocování střešní krajiny. Ke ztrátě specifičnosti jednotlivých území. I při posuzování relativně nenápadných zásahů na objektech je žádoucí tento aspekt ohrožení pražské střešní krajiny vést v patrnosti a zahrnout ho do celkového posouzení zásahu.

	e/ zachování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny

Viz kapitola V/2/d.

	5. Urbanistická kritéria z hlediska územního členění s. krajiny

Urbanistická kritéria z tohoto hlediska sledují zachování integrity charakteru diferencovaných oblastí střešní krajiny (viz kap. IV/2/e) jako historicky vzniklých a konkrétně prostorově utvářených celků a umožňují podrobnější charakteristiku území a typických prvků jeho střešní krajiny, do nichž dnes nové zásahy vstupují. Charakteristika těchto území je mimojiné dána kvalitou architektonického fondu a četností či naopak řídkostí různých prvků, které se zde vyskytují. Na současné vstupy nižší kvality a na prvky zde se nevyskytující jsou potom daná území „citlivá“.
To neznamená, že zásahy, na něž je daná substruktura střešní krajiny citlivá, jsou nepřípustné v každém případě. Složitost území a různé vnitřní dílčí nehomogenity umožňují v oprávněných případech výjimky. Takovéto zásahy jsou však v daném typu střešní krajiny obecně nežádoucí a i v případech, kdy je zásah přípustný z hlediska kritérií přípustnosti, je vhodné většinou vyžadovat jiné a vhodnější řešení.

	A/ Citlivost území a jejich střešní krajiny dle historického typu 		zástavby (viz kapitola III/2)

Obdobně jako existují nevhodné a citlivé typy střech pro zásahy spojené s novým využitím podkrovního prostoru, charakterizuje různá území členěná dle charakteru střešní krajiny citlivost k některým typům zásahů. Citlivostí nerozumíme zásadní nepřípustnost, ale velmi nízkou pravděpodobnost vhodnosti zásahu vzhledem k charakteru území, zejména pak z toho hlediska, že se zde dané prvky vyskytují málo nebo téměř vůbec (jsou pro dané území neadekvátní, protože nedopovídají historicky utvořenému charakteru střešní krajiny), anebo proto, že je území vysoce hodnotné a stabilizované a jeho střešní krajina může být z hlediska památkové péče měněna jen minimálně. Podrobnější posouzení jednotlivých území podává kniha třetí a samostatné materiály navazující na „Koncepci“ - tzv. analyticko-regulativní plány jednotlivých území.
 
	a/ Území historického centra

Toto panoramaticky nejexponovanější a z hlediska četnosti hodnotných střech nejvýznamnější a zároveň nejrozmanitější území z hlediska střešní krajiny, obecně charakterizované v kapitole III/2/a, je citlivé zejména na : 
	* vytváření nových dominantních prvků
* kvalitu tvarosloví nového zásahu vzhledem k množství historických dominant
* ahistorické tvarosloví nových zásahů, zejména vikýřů v historickém kontextu
	* špatnou kvalitu architektonického ztvárnění nového zásahu, banalitu
	* sériově vyráběné prvky jako jsou střešní okna
	* ahistorické střešní krytiny
	* sestavy ze střešních oken
	* materiály nových osvětlovacích prvků, podkroví, zejména plast
	* materiál a způsob položení střešní krytiny
	* umisťování reklam na panoramaticky exponovaných štítových zdech
Vzhledem k jeho různorodosti (Malá Strana a městská City) je však možné připustit dílčí zásahy do heterogennějších a v průběhu 20. století moderně proměněných částí, na většinu území, zejména na území se zástavbou historických slohů na Starém Městě a na Malé Straně, se vztahují povýtce pravidla konzervační a konzervativní ochrany a obnovy střešní krajiny.

b/ Území vzniklá v 19. a na počátku 20. stol. (Vinohrady, Karlín, Žižkov, Smíchov a další)

Tento typ území a jemu odpovídající střešní krajiny, popsaný kapitole III/2/b, je přes svou vnitřní diferencovanost z hlediska ochrany střešní krajiny citlivý zejména na:
	* nové výškové dominanty konkurující malému počtu historických výškových dominant v území
	* rozrušování klidného horizontu panoramaticky nápadnou vertikalizací
	* narušování příznačné homogenity takto strukturované střešní krajiny
	* osazování vikýřů či jejich sestav u neorenesančních a historizujících staveb s povlovným sklonem střechy
	* osazování střešních oken a jejich sestav v případě staveb eklektického historismu se strmým sklonem střechy, vikýři a věžicovitými akcenty
Tyto charakteristiky mají pouze rámcovou platnost a je třeba je modifikovat vzhledem k situaci každé jednotlivé čtvrti či její části.

	c/ Vilová zástavba (například Ořechovka, Baba)

Tento typ území, popsaný v kapitole III/2/c, je citlivý především na:
	* výstavbu nových akontextuálních objektů a radikální adaptace objektů a 	modernizace exteriérů, které zasahují i jejich střešní krajiny
	* ahistorické střešní krytiny
	* naddimenzované a zbytnělé vikýře vzhledem k proporcím objektů 
	* přestavby plochostřešných objektů na „šikmostřešné“ a naopak

	d/ Venkovská zástavba (například Stodůlky, Ruzyně, starý Zličín)

Tento typ území, popsaný v kapitole III/2/d je citlivý především na:
	* budování střešních oken a větší prosklívání střech vůbec
	* netradiční střešní krytinu
	* plastové materiály a nadbytečné práce klempířské
	* srovnávání historické měkkosti střech 

	B/ Citlivost území a jejich střešní krajiny dle prostorové 		charakteristiky
Rovněž pro území definovaná z hlediska prostorové charakteristiky existující typy zásahů více či méně nevhodných, které narušují některé důležité charakteristiky jejich prostorového utváření. Zejména důležitá je značná homogenita území, „prostorů“ typu a/ a b/. V případě prostorů s „nedokončenou regulací“ je situace ještě obtížnější vzhledem k jejich složitému urbánnímu tvaru, zejména pak“ malebné nedokončenosti“.

	a/ „Rostlé prostory“

Tento historicky nejcennější typ zástavby, popsaný v kapitole III/3/a, je citlivý na jakýkoliv současný zásah (kromě kvalitně provedené konzervační a konzervativní obnovy a půdních vestaveb bez viditelného vnějšího projevu), který zpravidla narušuje historickou hodnotu jednotlivé střechy i střešní krajiny jako celku, zejména však na:
	* změny tvarů střech
	* ahistoricky tvarované a přehnaně dimenzované nové prvky
	* srovnávání historické nepravidelnosti, měkkosti střech
	* způsob pokládky střešní krytiny
* způsob a kvalitu provedení klempířských prací, zvláště zbytnělé práce klempířské prováděné na úkor pokládky pálenou krytinou
	* střešní okna a jejich sestavy
	* ateliérová okna

	b/ Pravidelné, regulované prostory

Tento typ zástavby, popsaný v kapitole III/3/b, je citlivý na obdobné zásahy jako jsou zásahy u zástavby z 19. a počátku 20. století, uvedené v bodě 5/A/b této kapitoly.

	c/ Prostory s nedokončenou regulací

Tento typ zástavby, popsaný v kapitole III/3/d, je citlivý zpravidla zejména na:
	* nevhodnou úpravu štítových zdí
* zásahy do kontextem zvýrazněné, významově posílené starší zástavby
	* osazování střešních oken ve starší části zástavby
	* budování vikýřů v novější, „regulované zástavbě“

	6. Obecná metodika postupu posuzování návrhu zásahu

Na základě kritérii uvedených v předcházejících oddílech je možné stanovit obecnou metodiku postupu posuzování návrhů při výkonu památkové péče. Její podrobnější specifikaci pro jednotlivé typy zásahů (nástavby, půdní vestavby a nástavby) jsou věnovány následující kapitoly.

	a/ zásah a ochrana krovu, podkroví

Východiskem posuzování je, zda-li návrh splňuje kritéria přípustnosti objektové ochrany. To předpokládá posoudit hodnotu podkrovního prostoru a krovové konstrukce a rozhodnout, zda-li vůbec je změna využití podkrovního prostoru možná.

	b/ posouzení vynucených zásahů

Před posouzením tvaroslovných změn je třeba zvlášť ověřit, zda-li si zásah nevynucuje další stavebně technické zásahy do objektu mimo oblast střešní partie stavby a posoudit jejich přípustnost. Vynucuje-li si návrh další zásahy svým charakterem nepřípustné, je v předkládané podobě nepřípustný. Má-li k adaptaci podkrovního prostoru dojít, musejí být vynucené zásahy modifikovány do přípustné podoby, pokud je to možné. Pokud je to ze stavebně-technického hlediska vyloučené, je adaptace nepřípustná.

	c/ změna podoby střechy ve vazbě k celé stavbě

Následujícím krokem je vyhodnocení navržené změny podoby střechy (případně změny podoby objektu u nástavby) vzhledem k celé stavbě z hlediska kritérií ztvárnění, tj., zda-li je volba případně navrženého nového tvaru střechy adekvátní, dále zda-li jsou adekvátní navržené nové osvětlovací prvky a zda-li jsou adekvátní jejich dimenze a počet vzhledem k objektu i jejich tvarování, materiálové provedení a umístění ve střešní partii objektu. Poznámka: je-li navrhována změna vlastní krovové konstrukce, a tudíž i tvaru střechy, musí být zvlášť posouzen nejprve nový střešní tvar, a teprve následně navrhované osvětlovací prvky. Specifické zásady pro jednotlivé typy osvětlovacích prvků jsou uvedeny v následujících kapitolách. Zcela mimořádná pozornost proporcím musí být potom věnována u nástaveb objektů.

d/ posouzení zásahu vzhledem k obecným urbanistickým kritériím ochrany

Nový zásah musí být posouzen vždy vzhledem k zachování pražské střešní krajiny z hlediska kompozice celku, zachování její vnitřní diferencovanosti i zachování malebnosti a výrazu. Zvláště bedlivě je třeba zvážit aspekt ochrany vedutové a pohledovou exponovanost střechy. Nejsilněji se tato kritéria uplatní u půdních nástaveb a nástaveb objektů. Vodítkem pro rozhodování o tomto kontextu jsou rozpracovanější příslušné partie kapitol IX-XI a částečně Kniha třetí. 
Střešní partie objektů mimořádně polohově exponovaných či takových, které jsou součástí pražských vedut je třeba mimořádně přísně chránit. Zásahy do nich jsou nežádoucí a součinnosti s ostatními kritérii mohou být i nepřípustné, a to bez ohledu na charakter krovové konstrukce a půdního prostoru.

	e/ posouzení zásahu vzhledem k charakteru střešní enklávy

Nový zásah musí být vyhodnocen vždy též vzhledem k charakteru diferencovaných částí střešní krajiny. Je třeba stanovit, jaký je charakter střešní krajiny dle územního členění historicko-vývojového i morfologického, a posoudit, zda jde o zásah, který je pro dané území citlivý, zda narušuje homogenitu či heterogenitu příslušné diferencované části střešní krajiny. Pokud ano, je takový zásah vždy nežádoucí, případně nepřípustný dle charakteru objektu a jeho postavení ve střešní krajině

	f/ panoramatický dopad

Konečně, je třeba posoudit a zhodnotit panoramatický dopad zásahu z hlediska jeho viditelnosti a z hlediska případné nevhodnosti navrhovaného změnového stavu.

	IX. Půdní vestavby

Půdní vestavby představují dnes bohatě strukturovanou škálu zásahů uplatňujících se na objektech různé kvality a kulturněhistorické hodnoty, na různých územích z hlediska stupně památkové ochrany i uspořádání střešní krajiny a v různě panoramaticky exponovaných místech. Proto i škála jejich hodnocení z hlediska památkové péče má značné rozpětí - od zásahů zásadně nepřípustných po zásahy, které mohou být při splnění jistých kritérií (uváděných v kapitolách V a VIII a rozvedeně v této kapitole jako kritéria ztvárnění) přípustné.

A/ Aplikace kritérií přípustnosti (hodnota krovové konstrukce a  podkrovního prostoru)

Zastavěním celého nebo části podkrovního prostoru, částečným nebo úplným zakrytím krovové konstrukce a tím i snížením prodyšnosti a zatížením vrcholové partie budovy s možnými důsledky snížení životnosti autentických historických konstrukcí patří půdní vestavby k zásahům, které mohou vážně narušit historický charakter budovy, a musejí být proto v každém jednotlivém případě vždy pečlivě zvažovány. Dle míry zásahu jsou půdní vestavby klasifikovány na následující typy (viz VI/2/b).

	1. Přípustnost dle typu půdní vestavby

a/ bez zásahu do konstrukce krovu a viditelného vnějšího projevu  zásahu vložením nového prostoru

Tento typ půdní vestavby je relativně nejšetrnější k historickému objektu a nevyvolává viditelné změny ve střešní krajině, proto je z hlediska památkové péče nejvhodnější. Prakticky je však aplikovatelný jen na relativně malém počtu objektů. U nemovitých kulturních památek s historickými krovy může být výjimečně přípustný, pokud jsou zároveň splněna kritéria ztvárnění.

b/ bez zásahu do konstrukce krovu a se zvětšením stávajících  osvětlovacích prvků

V tomto případě jsou klíčové dimenze a proporce nově zvětšovaných stávajících otvorů, míru jejich přípustnosti udávají kritéria ztvárnění. Tento typ zásahu velmi často vede k více či méně disproporčním zásahům do střešní partie stavby a je nepřípustný u nemovitých kulturních památek, u všech staveb s historickými krovy a u objektů s výrazně tvarovanou střechou, ledaže by šlo o prokazatelnou restituci staršího stavu.

c/ bez zásahu do konstrukce krovu a s přidáním nových osvětlovacích  otvorů (vikýře, střešní okna a další)

Velmi častý typ půdní vestavby, silně vázaný na kvalitu nových osvětlovacích prvků. Je nežádoucí u nemovitých kulturních památek a v Pražské památkové rezervaci může být povolován pouze za předpokladu doložitelné obnovy (restituce) staršího osvětlovacího prvků. U nemovitých kulturních památek a staveb s historickými krovy je přípustný ve zcela výjimečných případech.

	d/ se zásahem do konstrukce krovu a bez viditelného vnějšího projevu

Poměrně řídký typ půdní vestavby, jehož přípustnost je vázána na kvalitu krovové konstrukce. U staveb historickými krovy a i pozdějšími cennými krovovými konstrukcemi je nepřípustný.

e/ s eliminací či přestavbou části krovové konstrukce, případně krovu celého a přidáním nových osvětlovacích otvorů

Tento typ půdní vestavby je nepřípustný u všech nemovitých kulturních památek s historickými krovy a u všech ostatních staveb s historickými krovy. U budov z období historismu a historizujícího eklektismu a secese, v památkových rezervacích a zónách je nežádoucí. U staveb významnější architektonické hodnoty je nepřípustný.

	2. Přípustnost dle hodnoty a charakteru objektu

Pro přehlednost je uveden přehled aplikace kritérií přípustnosti z hlediska hodnoty objektů.

	a/ nemovité kulturní památky s dochovanými historickými krovy
Ve výjimečných a zdůvodněných případech jsou přípustné půdní vestavby typu a/, a zásahy typu c/, pokud se jedná a prokazatelnou restituci, ostatní typy jsou nepřípustné.
	b/ nemovité kulturní památky z období historických slohů s novějším	(nepůvodním) krovem
Ve výjimečných a zdůvodněných případech jsou přípustné půdní vestavby typu a/ a d/, zásahy typu c/ pak výhradně při splnění všech nároků kritérií ztvárnění, ostatní typy vestaveb jsou nepřípustné.
	c/ ostatní nemovité kulturní památky
Ve výjimečných a zdůvodněných případech jsou přípustné půdní vestavby typu a/ a zcela výjimečně typu c/ a d/, ostatní typy jsou nepřípustné.
	d/ ostatní stavby s historickými krovy
Ve výjimečných a zdůvodněných případech jsou přípustné půdní vestavby typu a/ a c/, ostatní typy jsou nežádoucí a musejí být vždy individuálně posuzovány, vestavby typu e/ jsou nepřípustné.
	e/ stavby z období historismu a eklektismu
Ve zdůvodněných případech jsou přípustné půdní vestavby typu a/ a c/, vestavby typu d/ a e/ jsou nežádoucí a musejí být vždy individuálně posouzeny.
	f/ ostatní stavby
Půdní vestavby musejí být vždy individuálně posouzeny dle hodnoty krovové konstrukce.

B/ Aplikace kritérií ztvárnění
Splňuje-li objekt kritéria přípustnosti, znamená to pouze, že zásah typu půdní vestavby je zde přípustný, avšak pouze za předpokladu splnění podmínek všech kritérií ztvárnění, jejichž aplikace je dále rozvedena a za současného předpokladu splnění kritérií ochrany urbanistické.

	3. Adekvátnost tvaru střechy

Toto kritérium se u půdních vestaveb neuplatňuje, neboť půdní vestavba je zásahem, který nemění tvar střechy. Pokud ke změně tvaru střechy dochází, je nutno navrhovaný zásah chápat jako půdní nástavbu a posuzovat jej dle aplikací kritérií uvedených v kapitole X. 

	4. Adekvátnost a volba osvětlovacího prvku

Stěžejní roli v případě půdní vestavby, splňující kritéria přípustnosti, hraje volba typu nového (přidávaného) osvětlovacího prvku, v níž se také nejčastěji chybuje, čímž vznikají ahistorické, z hlediska věrohodnosti nepřijatelné útvary ve střešní krajině. Na objektu také v drtivé většině případů již nějaký osvětlovací, případně pouze větrací, prvek existuje. Jeho hodnota musí být z hlediska památkové péče posouzena, prvek může být potom zachován a případně i předurčit podobu prvků nově osazovaných, anebo v některých specifických případech může být i nahrazen novým prvkem vhodnějším (viz podrobněji kap. IX/8).

	a/ vikýř

Správně dimenzovaný, patřičně tvarovaný a vhodně ve střešní partii objektu umístěný vikýř lze uplatnit u staveb z období historických slohů a u těch staveb historizujících slohů, kde se uplatňoval, zejména pak u staveb eklektického historismu, kde byl nezřídka užíván dokonce jako významný architektonický prvek střešní partie staveb. Zcela nevhodné je zpravidla jeho uplatnění u historizujících činžovních domů, zejména neorenesančních vytvářejících jednoduchou povlovnou sedlovou střechu. Také u šikmostřešných staveb éry moderní, zejména u staveb z let dvacátých, musí být jeho uplatnění pečlivě zváženo.

	b/ střešní okno

Střešní okno v té podobě typového stavebního produktu, v jaké se dnes jako osvětlovací prvek osazuje do střech adaptovaných půd, je stavebním prvkem mladým, který nenahrazuje tvarem relativně podobný tradiční větrací prvek, označovaný jako padák. Střešní okno nemění plný tvar střechy, je však nápadným produktem současného designu, který musí být užíván uvážlivě. Jeho užití ve stavbách z období historických slohů a klasicismu je nepřípustné ve všech pohledově exponovaných situacích, u staveb barokních a starších je nepřípustné v každém místě střešní partie objektu. Střešní okna v patřičném počtu, dimenzích a poloze ve střešní partii objektu je možné uplatnit u staveb z období historismu vytvářejících jednoduchou povlovnou sedlovou střechu, kde je uplatnění vikýřů nevhodné.

	c/ ateliérové okno

Tento poměrně mladý typ osvětlení podkrovního prostoru byl nezřídka užíván pro osvětlení ateliérů budovaných zejména v období eklektického historismu. Jeho užití ve stavbách starších je zásadně nevhodné, v případě staveb z období historických slohů a klasicismu nepřípustné. V případě staveb neorenesančních musí být případné užití ateliérového okna vždy pečlivě zváženo. Patřičně dimenzované ateliérové okno je možné použít v případě staveb eklektického historismu a výjimečně i staveb novějších, pokud splňuje kritéria přípustnosti i kritéria uvedená v oddílu 4 a 5 této kapitoly.

	d/ sestava ze střešních oken

Představuje ahistorický způsob sesazení více typových střešních oken například do pásu, obdélníku nebo čtverce. Sestavy z typových střešních oken jsou ve všech pražských územích pod plošnou památkovou ochranou nepřípustné. V některých výjimečných případech může být přípustné alternativní řešení formou okna ateliérového.

	e/ osvětlení (francouzskými) okny střešní lodžie (terasy)

Lodžie a terasy zapouštěné do krovových konstrukcí jsou ve všech pražských územích pod plošnou památkovou ochranou nepřípustné (viz kap. VI/2/d), proto ani tento způsob osvětlení adaptovaného podkrovního prostoru není přípustný. Je ve výjimečných případech přípustný v případě nástaveb plochostřešných objektů, jimž je věnována kapitola X.

	f/ osvětlení skleněnými taškami

Tento způsob osvětlení se v současných návrzích půdních vestaveb, patrně z důvodů obtížné údržby skleněné plochy a dílčích technických potíží prakticky zaznamenatelně nevyskytuje. Zejména v první polovině 20. století však mnohdy sloužil jako poměrně účinné přisvětlení podkrovního prostoru.

	5. Dimenze a počet nových osvětlovacích prvků

Dimenze i počet osvětlovacích prvků musejí být úměrné historickému charakteru stavby, jejím slohovým charakteristikám a konkrétním proporcím. Zastření slohového charakteru střechy přehnaně dimenzovanými a příliš početnými prvky je zásadně nepřípustné. Historické osvětlovací či původně jen větrací prvky, adaptované k účelu osvětlení podkrovního prostoru (kromě oken ateliérových) se svými konstrukčně a slohově podmíněnými dimenzemi mohou vzhledem k současným tendencím osvětlení podkrovního prostoru jevit jako nevelké (malé). Představují však správné řešení z hlediska památkové péče. V případě splnění kritérií přípustnosti a volby adekvátního osvětlovacího prvku je vždy nezbytné nalézt rovnováhu mezi dimenzemi těchto prvků a jejich počtem a každé řešení individuálně posoudit. Velká četnost prvků je mnohdy dána půdorysným řešením, které nerespektuje historický charakter objektu a skutečnost průmětu vnitřních dispozic vestavby do exteriéru stavby. Takováto řešení jsou z hlediska památkové péče nevhodná a musejí být modifikována do řešení vyváženějších.
Základním kritériem pro možnost realizace půdní vestavby není požadavek stavebníka na konkrétní dispozice, z nichž se odvinou uplatněním norem osvětlení počty osvětlovacích prvků, ale to, jaké osvětlovací prvky a v jakém počtu daná stavba unese, aniž by byla deformována její památková a slohová podstata. Tomuto kritériu se musí podřídit funkční a dispoziční řešení, nikoli naopak. V některých případech, zejména u staveb mladších než klasicistních, může být řešením mezonetový byt využívající osvětlení fasádními okny. Jeho realizaci ovšem podmiňuje hodnota dispozic a konstrukcí, které při takovém řešení zanikají. U staveb z období historických slohů je takovéto řešení nevhodné a může být realizováno jen ve zcela výjimečných případech, kdy se původní stropní konstrukce nezachovaly, ani nebyly nahrazeny další slohově a památkově plnohodnotnou vrstvou. (Poznámka: zvláště v PPR je žádoucí, aby v případě půdních vestaveb do cenných a pohledově exponovaných staveb žádali stavebníci o výjimku z norem osvětlení z důvodů možnosti osazení citlivěji dimenzovaných osvětlovacích prvků.
Velká četnost osvětlovacích prvků, která vytváří u vikýřů dojem souvislého pásu, je nepřípustná. Sestava ze střešních oken je nepřípustná (viz IX/5).

	6. Umístění nového osvětlovacího prvku ve střešní partii

Umístění vhodně zvoleného a správně dimenzovaného osvětlovacího prvku ve střešní partii resp. střešní rovině musí být vhodně komponováno jak vzhledem k celku střechy, tak zejména vzhledem k fasádě. Nové osvětlovací otvory by měly působit přirozeně a nenápadně, jako slohově adekvátní součást celé stavby, neměly by na sebe upozorňovat necitlivě volenou polohou ve střešní rovině. Nevhodná jsou zejména tato z praxe známá řešení:

	a/ Umístění osvětlovacích otvorů nebere ohled na kompozici fasády, je 	pouhým nekomponovaným průmětem vnitřních dispozic

V drtivé většině případů, kdy je půdní vestavba přípustná z hlediska kritérií přípustnosti, je vhodné komponovat osvětlovací otvory na vertikální osy stavby, nejlépe na osy okenních otvorů, tak, aby výsledné řešení střešní partie objektu vykazovalo souznění s celou stavbou, jejím „řádem“. V případě střešních oken výraznějšího obdélného tvaru je u historizujících staveb mnohem vhodnější komponovat tento obdélný formát „na výšku“; obdélná okna horizontálně orientovaná jsou nevhodná, neboť svým vyzněním nevázaným na kompozici stavby porušují zásadu věrohodnosti. V případech, kdy by toto řešení vyžadovalo hlubší zásah do krovové konstrukce - zpravidla jde o vyřezání krokví, které „překážejí“ v místě osového průběhu - je třeba vždy vyhodnotit hodnotu krovové konstrukce a hodnotu exteriérového působení zásahu a nalézt případně jiné řešení.

	b/ Otvory vytvářejí dvě a více viditelná podlaží

V podkrovních prostorách jsou nezřídka budována dvě obytná podlaží a každé z nich je zvlášť osvětlováno novými osvětlovacími prvky viditelnými v jediné střešní rovině. Toto řešení je z obecného hlediska památkové péče nežádoucí, zvláště nežádoucí je pak v Pražské památkové rezervaci; u staveb z období historických slohů a klasicismu a u nemovitých kulturních památek je nepřípustné. Ve výjimečných případech lze připustit takové řešení, které osvětluje horní podlaží adaptovaného podkrovního prostoru z dvorní (vnitroblokové strany). Zde však musí být zváženo též hledisko urbanistické neboť, především v památkových zónách, existují též značně pohledově exponované dvorní (vnitroblokové) partie střech.

	c/ Umisťování osvětlovacích otvorů blízko ke hřebeni

Rozšířená snaha umisťovat osvětlovací otvory, zejména střešní okna, poblíž hřebene střechy, zdůvodňovaná někdy tím, že například střešní okna jsou jakousi analogií tzv. padáků, je zásadně nežádoucí, neboť umisťuje tyto prvky do mnohdy značně pohledově exponovaných poloh. Mnohem vhodnější je v případech, kdy objekt splňuje kritéria přípustnosti, umisťovat tyto prvky do nejméně viditelných poloh jak v hlediska vnímání střešní partie objektu z ulice, tak z dálkových pohledů na střešní krajinu (například střešní okno skryté za atikou). Ani takováto poloha však neumožňuje vytváření pásových sestav ze střešních oken.

	d/ Vikýř velmi blízko korunní římsy anebo za atikou

Do těchto poloh, kde se může ve výjimečných případech vhodně osadit střešní okno, je zpravidla velmi nevhodné umisťovat vikýř.

	e/ Zapouštění průčelí vikýře pod střešní rovinu

Snaha zvětšit osvětlovací plochu, případně částečně zvětšit užitnou plochu adaptovaného prostoru, občas vede k řešení, kdy průčelí vikýře vede pod střešní rovinu a je do něj osazeno zpravidla dovnitř otevíravé okno. Důsledkem je vytvoření prostoru zapuštěného pod střešní rovinu, majícího charakter lodžie. Takovéto řešení je zcela ahistorické, hrubě rozbíjí geometrii střešních ploch a v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou je zásadně nepřípustné.

	7. Tvarosloví, konstrukce a materiál nových prvků 

Tvar nového osvětlovacího prvku a použité materiály hrají podstatnou roli v posuzování kvality a přijatelnosti navrhovaných půdních vestaveb. I správně dimenzovaný a dobře ve střešní partii umístěný prvek, například vikýř, je-li nevhodně tvarován, může výrazně poškodit střešní partii objektu a nevhodně vstoupit do střešní krajiny. Tvarování nových osvětlovacích prvků se řídí těmito zásadami:

	a/ zásada věrohodnosti tvaru a konstrukčního řešení

Nové osvětlovací prvky, zejména pak vikýře, by měly být vždy tvarovány s ohledem na slohové ustrojení objektu; v ideálním případě by měly být nerozpoznatelné jako nový zásah. Tomu musí odpovídat jejich konstrukce, materiálové provedení a řešení všech řemeslných detailů, které zvláště například s osazením vikýře souvisejí. Je třeba se vyvarovat zejména nadbytečného uplatnění klempířských detailů na úkor tradičního vykrývaní spojení různých rovin ve střešní partii objektu (viz též kap. VII/7). Tato zásada musí být bezpodmínečně dodržována u nemovitých kulturních památek s historickými krovy a nemovitých kulturních památek vůbec, dále pak u staveb z období historických slohů a historismu. Obecně je tato zásada podmínkou vzniku nových osvětlovacích prvků v památkových rezervacích. V památkových zónách je možné v pohledově neexponovaných místech a u staveb mladších než z období eklektického historismu připustit výjimečně řešení kontrastní, zřetelně současné (například v případě redesignu znehodnoceného objektu), pokud je architektonicky kvalitně ztvárněno.
Velký deficit existuje dosud v dodavatelské sféře v oblasti střešních oken. Tato typová okna v rejstříku nabídky nezohledňují historický charakter objektů, do nichž jsou často osazována. Tvarosloví historických střešních oken bylo bohatší. Zejména obdélná okna se segmentovou horní hranou vnitřně do kříže anebo šestitabulkově členěná by byla v mnoha případech mnohem vhodnější než obdélné či čtvercové okno nečleněné.

	b/ zásada adekvátnosti použitých materiálů

Kromě tvaru nového osvětlovacího prvku, zejména vikýře musí být vždy pečlivě posouzeno i jeho navrhované materiálové provedení viditelné z exteriéru. Obecně platí, že by měly být užívány dobově adekvátní materiály - dřevo, výjimečně zdivo u některých typů vikýřů, pálená krytina, případně adekvátní materiál plechový. U případně nově navrhovaných ateliérových oken je žádoucí užívat co možná nejsubtilnějších profilů, obdélná sestava z typových střešních oken ateliérové okno v žádném případě nenahrazuje a je nepřípustná (viz kap. IX/4/d). Plastové materiály jsou ve všech pražských územích pod plošnou památkovou ochranou nepřípustné.

	8. Existující nepůvodní prvky a prvek nově osazovaný 

V praxi nezřídka nastává situace, kdy v obnovované střešní partii objektu již existuje osvětlovací prvek, který však je nepůvodní (a s různou památkovou hodnotou). V takovém případě se nově navrhovaný prvek “váže“ k prvkům již existujícím. Tato problematika se týká v drtivé většině případů vikýřů a okrajově oken ateliérových. V případě střešních oken je dosud prakticky bezvýznamná.

	a/ nepůvodní, avšak hodnotný prvek

V tomto případě, pokud objekt splňuje kritéria přípustnosti, je zpravidla žádoucí, aby se nový osvětlovací prvek přizpůsobil prvkům již existujícím, a to až k nerozlišitelnosti. Jestliže k tomu opravňuje fyzický stav existujících prvků, je možné tyto prvky nahradit kopií. Výjimečně mohou být připuštěny restituce původních prvků, pokud dochází k památkové rehabilitaci střešní partie objektu, případně objektu celého.

	b/ nepůvodní a nehodnotný prvek

V tomto případě je z hlediska památkové péče žádoucí nahradit nehodnotný prvek prvkem současným, pokud střešní partie objektu splňuje kritéria přípustnosti a nový prvek zároveň i kritéria ztvárnění. To je možné zejména v případě, je-li předmětem zásahu celý podkrovní prostor objektu. Pokud je vestavba jen částečná, je situace obtížnější, a musí být vždy individuálně posouzen rozsah nových (v tomto případě vhodnějších) prvků, a rozsah prvků starších, nehodnotných, a zvoleno takové řešení, které „nerozbije“ střešní partii objektu. V případě starších staveb vícekřídlých není z hlediska památkové péče zpravidla vždy potřebné anebo vhodné sjednocovat osvětlovací prvky nad všemi částmi objektu. Každý takový zásah aplikující odlišně tvarovaný prvek v rámci jediného složitějšího objektu musí být bedlivě individuálně posouzen.

	c/ kombinace různých typů osvětlovacích prvků

Z hlediska památkové péče i z hlediska estetického ztvárnění střešní partie je zpravidla žádoucí nekombinovat různé typy osvětlovacích prvků. Pokud ve střešní partii objektu již osvětlovací prvek existuje, je nevhodné do ní novým zásahem přinášet prvek jiný. Zřetelnější výjimku mohou představovat některé stavby eklektického historismu s pro ně typickou kombinací vikýřů a ateliérových oken. V tomto případě však většina vhodných řešení využije stávajících prvků, případně ve výjimečných případech rozšíří jejich počet doplněním kopií prvků již existujících. Také v tomto případě je vnášení ještě dalšího prvku (střešního okna) nežádoucí.

C/ Aplikace urbanistických kritérií

Pro aplikaci urbanistických kritérií je nezbytné posoudit panoramatickou exponovanost zásahu a určit typ střešní krajiny, do níž se vstupuje (střešní krajina dle historického typu zástavby viz kap. III/2 a střešní krajina z hlediska prostorové organizace viz III/3).
Půdní vestavby představují typ zásahu, který relativně nejméně mění charakter střešní krajiny v jejích hmotově-prostorových parametrech, tzv. sumární tvar střechy. Mění však často tvar finální.
	9. Kritérium zachování pražské střešní krajiny z hlediska 		kompozice celku

Toto kritérium se uplatňuje jen velmi relativně vzhledem k rozsahu zásahu, jaký půdní vestavba představuje a má svůj význam v případě velmi panoramaticky exponovaných střech a v případě, kdy navrhované osvětlovací prvky jsou natolik mohutné, aby tuto kompozici mohly narušit. 

	1O. Zachování stabilizovaných pohledových kompozice, vedut

Zásahy do stabilizovaných pohledových kompozic jsou i v případě půdních vestaveb zásadně nežádoucí. Zcela nepřípustné jsou jakékoliv zásahy nesplňující veškerá kritéria ztvárnění. Nepřípustné jsou z tohoto důvodu nevěrohodné zásahy používající ahistorických nových prvků, zejména střešních oken. Uplatnění střešních oken je ve stabilizovaných pohledových kompozicích zásadně nepřípustné. Přípustné mohou býti při splnění kritérií přípustnosti objektové ochrany se výjimečných případech půdní vestavby typu a/ - bez zásah do konstrukce krovu a viditelného vnějšího projevu zásahu. Zcela výjimečně je možné realizovat půdní vestavby typu b/ - bez zásahu do konstrukce krovu a se zvětšením stávajících osvětlovacích prvků, tento typ zásahu je však obecně nežádoucí a v žádném případě nesmí být spojen se současným zvětšením počtu osvětlovacích otvorů.

	11. Ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech

Při posuzování zásahů do střešní krajiny je vždy nezbytné posoudit pohledovou exponovanost dané střechy, kde je navrhována půdní vestavba. Půdní vestavby jsou u pohledově mimořádně exponovaných střech obecně nežádoucí, v případě staveb, které jsou zároveň nemovitými kulturními památkami anebo významnými stavbami monumentálními (zejména paláce, kostely, monumentální kulturní a veřejné stavby) jsou nepřípustné (viz též kap. VIII/4/c), kromě půdních vestaveb bez viditelného vnějšího projevu. Každý případný změnový stav u staveb ostatních musí splňovat kritéria objektové a urbanistické ochrany, zejména pak jeho tvarosloví musí být historicky naprosto věrohodné. To omezuje použití některých nových osvětlovacích prvků (střešní okna).

	12. Kritérium zachování vnitřní diferencovanosti střešní krajiny

Aplikace tohoto kritéria je vedena potřebou zabránit stavebně typizovanému anebo designérsky pokleslému sjednocování rozmanitosti pražské střešní krajiny. U půdních vestaveb, kde se z jejich definice nemění tvary střechy ani výška zástavby, se toto kritérium uplatňuje především vzhledem k nevhodným typizovaným řešením, která střešní krajinu sjednocují.

	13. Kritérium zachování malebnosti a výrazu střešní krajiny

Toto kritérium mělo být vedeno v patrnosti při každém zásahu do střešní krajiny, zejména u staveb z období historických slohů a historismu. Případná adice nových osvětlovacích prvků, pokud objekt splňuje kritéria přípustnosti, nesmí zjednodušit a ochudit výraz střešní partie objektu například odstraňováním komínů, a tím i střešní krajiny, anebo ho poškodit typovým technologizujícím výrazem. Dobře prováděná obnova dle zásad uvedených v kapitole VII a dobře aplikovaná kritéria ztvárnění zaručují i naplnění kritéria zachování malebnosti.

	14. Kritérium zachování charakteru diferencovaných území střešní 	krajiny

Půdní vestavby nemění výšku zástavby, tvar ani sklon střechy, přesto mohou představovat výrazný zásah do charakteru střešní krajiny, rozlomení jejího historického a prostorového uspořádání, zvláště jsou-li volené nevhodné typy nových osvětlovacích otvorů, jsou-li tyto otvory předimenzované, anebo je-li jich příliš velký počet. Charakter střešní krajiny se také proměňuje s počtem půdních vestaveb, i malé zásahy se vzájemně načítají - z tohoto hlediska je významné pro zachování charakteru diferencovaných území střešní krajiny a to zejména v Pražské památkové rezervaci, aby zůstala část objektů bez tohoto typu zásahu. K zachování charakteru diferencovaných území střešní krajiny významně přispívají dobře aplikovaná kritéria ztvárnění. U objektů méně hodnotných, zejména mimo PPR, se však v praxi může stát, že jsou aplikována jen povrchně, pokud se hodnota architektury objektu nezdá dostatečná. Proto je vhodné vždy brát v úvahu citlivost jednotlivých typů střešní krajiny pro ten který zásah jako vodítko pro posouzení zásahu. V následujícím přehledu jsou z faktorů citlivosti vybrány (viz kap. VIII/5/A,B) a rozvedeny ty, které se vztahují k půdním vestavbám.

a/ Citlivost střešní krajiny dle historického typu zástavby (viz kapitola III/2)

		a/ území historického centra

Toto území je natolik mnohotvárné, že z hlediska citlivosti na projevy půdních vestaveb lze uplatňovat spíše kritéria kvalitativní než úzce morfologická. Území je citlivé zejména na: kvalitu tvarosloví nového zásahu vzhledem k množství historických dominant, ahistorické tvarosloví nových zásahů, zejména vikýřů v historickém kontextu, špatnou kvalitu architektonického ztvárnění nového zásahu, banalitu, sériově vyráběné prvky jako jsou střešní okna, sestavy ze střešních oken, materiály nových osvětlovacích prvků zejména plast, materiál střešní krytiny.

b/ území vzniklá v 19. a na počátku 20. stol. (Vinohrady, Karlín, Žižkov, Smíchov a další)

Tento typ střešní krajiny, je citlivý zejména na: rozrušování klidného horizontu panoramaticky nápadným uplatněním (vertikalizací) vikýřů, zejména, je-li jich velký počet, narušování příznačné homogenity takto strukturované střešní krajiny velkým množstvím střešních oken, osazování vikýřů či jejich sestav u neorenesančních a historizujících staveb s povlovným sklonem střechy, osazování střešních oken v případě staveb eklektického historismu se strmým sklonem střechy a věžicovitými akcenty.
Tato citlivost požadavky má pouze rámcovou platnost a je třeba ji vždy ještě přihlédnout k lokálnímu kontextu. 

		c/ vilová zástavba (například Ořechovka, Baba)

Tento typ území, je citlivý především na: radikální adaptace objektů a modernizace jejich střech vestavbami, zbytnělé osvětlovací prvky, zejména vikýře a sestavy ze střešních oken.

d/ venkovská zástavba (například Stodůlky, Ruzyně, starý Zličín)

Tento typ území, popsaný v kapitole III/2/d je citlivý především na: budování střešních oken a větší prosklívání střech vůbec, netradiční střešní krytinu a srovnávání historické měkkosti střech 

	b/ Citlivost střešní krajiny dle prostorové charakteristiky

		a/ „rostlé prostory“

Tento historicky nejcennější typ zástavby, je citlivý na jakýkoliv současný zásah (kromě kvalitně provedené konzervační a konzervativní obnovy a půdních vestaveb bez viditelného vnějšího projevu), který zpravidla narušuje historickou hodnotu jednotlivé střechy i střešní krajiny jako celku, zejména však na: ahistoricky tvarované nové prvky, srovnávání historické nepravidelnosti, měkkosti střech, ahistorické střešní krytiny, způsob a kvalitu provedení klempířských prací, střešní okna a jejich sestavy a ateliérová okna.

		b/ pravidelné, regulované prostory

Viz kap. IX/14/b

		c/ prostory s nedokončenou regulací

Tento typ střešní krajiny je citlivý zejména na: nevhodnou úpravu štítových zdí, spojenou s půdní vestavbou, nové osvětlovací otvory v kontextem zvýrazněné, významově posílené starší zástavby, osazování střešních oken v novější, vyšší partii části zástavby, budování vikýřů v novější, „regulované zástavbě“, zpravidla historizující.
	X. Půdní nástavby

Půdní nástavby představují výraznější zásah do střešní partie objektu než půdní vestavby a mají také zpravidla mnohem citelnější dopad urbanistický. Představují vždy svého druhu přestavbu, případně deformaci krovové konstrukci a jsou proto přípustné pouze v těch případech, kdy celá střešní partie objektu není shledána dostatečně hodnotnou a ochranyhodnou.
Půdní nástavby odlišuje od půdních vestaveb změněný (objemově zvětšený) tvar střechy. Platí pro ně stejná kritéria jako pro půdní vestavby s tím, že sama možnost změnit tvar střechy a její navrhované řešení musí být posouzeno zvlášť. Přípustnost půdních nástaveb je podstatně menší než půdních vestaveb.

A/ Aplikace kritérií přípustnosti

	1. Přípustnost dle hodnoty a charakteru objektu

	a/ nemovité kulturní památky s dochovanými historickými krovy

Půdní nástavby u těchto objektů jsou nepřípustné.

b/ nemovité kulturní památky z období historických slohů s novějším krovem

Půdní nástavby u těchto objektů jsou zásadně nežádoucí, neboť deformují jejich slohovou podstatu. Zcela výjimečně může být realizována půdní nástavba nadezdívkou do dvorního křídla, avšak pouze v tom případě, že dosavadní stav není považován za ochranyhodný. Takové případy je ovšem velmi obtížné u nemovitých kulturních památek shledat.

	c/ ostatní nemovité kulturní památky

Půdní nástavby u těchto objektů jsou nepřípustné.

	d/ ostatní stavby s historickými krovy

Půdní nástavby u těchto objektů jsou zásadně nežádoucí, v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou potom nepřípustné. Zcela výjimečně mohou být povoleny půdní nástavby restituující starší stav střechy.

	e/ stavby z období historismu a eklektismu

Půdní nástavby jsou zásadně nežádoucí a v případě nadezdívek fasád vedoucích do ulice i nepřípustné. Zcela výjimečně mohou být povoleny směrem do dvora anebo vnitrobloku, nikoliv však na Malé Straně, Hradčanech a v oblasti rostlé zástavby staroměstské.

	f/ stavby se znehodnocenou fasádou

Stavby se znehodnocenou fasádou, která není ochranyhodná, požívají ochrany především dle urbanistických kritérií. Pokud tato kritéria umožňují výraznější zásah do střešní partie objektu, je možné ve výjimečných vybraných případech volit spíše imitativní nástavbu objektu bez obytného podkroví jako architektonicky čistší řešení.

	g/ ostatní stavby

Půdní nástavby jsou obecně velmi nevhodným způsobem změny střešní partie objektů v územích pod plošnou památkovou ochranou. Mohou být povolovány jen výjimečně, pokud jsou splněna kritéria objektové a urbanistické ochrany.

B/ Aplikace kritérií ztvárnění

	2. Adekvátnost měněného tvaru střechy

Představuje klíčové kritérium a limit pro půdní nástavby. Změněný tvar, ať již je vytvořen symetrickou či asymetrickou půdní nadezdívkou anebo zvýšením hřebene střechy (čímž je měněn její sklon), totiž zpravidla není historický, a výsledné řešení střešní partie objektu není proto adekvátní. Nepatrnou výjimku mohou tvořit restituce starších stavů.
Půdní nástavby mohou tudíž být realizovány pouze u objektů, jejichž hodnota nebyla shledána do té míry ochranyhodnou, aby nebylo možné provést takovouto změnu. Takovýchto objektů v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou je jen omezený počet.

	3. Volba nových osvětlovacích prvků, jejich dimenze, počet, 		tvarosloví, materiál a umístění ve střešní partii objektu

V případě půdních nástaveb platí stejná kritéria jako u půdních vestaveb kap. IX/4,5,6. Změněný ahistorický tvar však v praxi vede k představě, že byl-li již narušen sumární tvar střechy, je možné vytvářet také osvětlovací otvory ahistoricky a svévolně. Tato představa je zásadně nesprávná. Přípustná proměna tvaru střechy naopak vyžaduje maximální obezřetnost ve volbě typu osvětlovacího prvku, jejich počtu, dimenzích, umístění ve změněné střešní partii objektu.

C/ Aplikace urbanistických kritérií

	4. Zachování pražské s. k. z hlediska kompozice celku

Půdní nástavby více či méně zvedají hladinu zástavby, zpravidla snižují její výškovou dynamiku a mění tvar střechy. Jejich rozsáhlejší uplatnění v některé lokalitě je proto nežádoucí, neboť dlouhodobě ohrožuje kompozici pražské střešní krajiny.

	6. Ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech

Půdní nástavby u objektů s mimořádně pohledově exponovanými střechami jsou nepřípustné.

	7. Zachování vnitřní diferencovanosti střešní krajiny

Aplikace tohoto kritéria vyžaduje dobrou znalost pražské střešní krajiny. Kromě aspektu srovnávaní hladiny zástavby a tím snižování její výškové dynamiky a splývání jednotlivých území, které v současnosti patrně nehrozí, avšak může se v blízkém horizontu objevit, je třeba velmi bedlivě sledovat aspekt změny tvaru střechy a rozhraní různých typů střešní krajiny. Realizace nástaveb v těchto rozhraních je nežádoucí.

	8. Zachování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny

Pomineme-li skutečnost, že v nejhodnotnějších částech PPR jsou půdní nástavby objektů nepřípustné (viz kap. XIII), zůstávají ještě rozlehlé oblasti více či méně malebné střešní krajiny. Změněný tvar střechy bývá zpravidla ahistorický a mnohdy působí neesteticky až rušivě, zejména v těch případech, kdy dochází k vyosení střechy jednostrannou nadezdívkou (naštěstí zpravidla umisťovanou do dvora) a důsledku toto i k velmi povlovnému sklonu sklonu příslušné střešní roviny. Takové řešení mnohdy vyžaduje krytí plechem a je pro většinu pražských území pod plošnou památkovou ochranou „tvrdé, a tudíž nežádoucí.
Půdní nástavby jsou rovněž nežádoucí v případech, kdy stávající střešní partie objektu zaujímá významné místo v konzistentním malebném celku. Půdní nástavba musí být koncipována s maximálním respektem k charakteru objektu a okolních domů a jejich střech. Půdní nástavba nesmí měnit materiál a typ krytiny, ledaže by byl provizorní anebo historicky zcela nevhodný.

	9. Zachování charakteru diferencovaných území střešní krajiny

Aplikace kritéria zachování charakteru diferencovaných území střešní krajiny je natolik složitou problematikou, že může být detailně ošetřena až v analyticko-regulativních popisech jednotlivých území tak, jak je předpokládá „Koncepce účinnější péče o památkový fond v hlavním městě Praze“. Obecně však platí, že na půdní nástavby jako relativně ahistorický a mladý zásah do střešní partie objektu jsou citlivé jak typy střešní krajiny dle historického typu zástavby, tak i typy střešní krajiny dle prostorové charakteristiky. Půdní nástavby s sebou přinášejí vždy více či méně výraznou deformaci tvaru střechy a v případě zvýšení hřebene zvyšují hladinu zástavby.

	XI. Nástavby objektů

Nástavby objektů představují výrazný a radikální zásah nikoliv pouze do střešní partie objektu, ale do celé stavby, zejména pak do kompozice fasády (fasád). Nástavby zcela eliminují historickou krovovou konstrukci a zpravidla i konstrukce stropů posledního podlaží, nehledě již na další stavebně technické zásahy, které jsou zpravidla výraznější než u půdních vestaveb i nástaveb. Mění rovněž hladinu resp. výškovou dynamiku zástavby, čímž se citelně projevují i ve střešní krajině. Z tohoto důvodu je možnost jejich realizace v pražských územích pod plošnou památkovou ochranou silně limitována a v některých územích PPR i vyloučena (Malá Strana a Hradčany, rostlá zástavba staroměstská - viz kap. XII).

A/ Aplikace kritérií přípustnosti

	1. Přípustnost dle hodnoty a charakteru objektu

	a/ stavby z období historických slohů a klasicismu

Nástavby objektů jsou nepřípustné.

	b/ nemovité kulturní památky

Nástavby objektů jsou nepřípustné.

c/ stavby s výrazně architektonicky ztvárněným posledním podlažím z období historismu a eklektismu

Stavby, které jsou výrazně architektonicky a výtvarně ztvárněny v posledním podlaží - například lunetová římsa, výmalby v polích mezi okenními otvory, štíty, věžicovité nástavce a další prvky, zakončující fasádu posledního podlaží jako uzavřenou a komponovanou strukturu, neumožňují realizaci nástavby objektu bez hrubé deformace jeho architektonického výrazu. Nástavby objektů jsou u těchto staveb nepřípustné ve všech pražských územích pod plošnou památkovou ochranou.

	d/ ostatní stavby

V případě ostatních staveb je v drtivé většině případů nástavba nevhodná. Připuštěna může být zcela výjimečně jen u objektu, jehož památková hodnota a architektonická kvalita není shledána takovou, aby nástavbu o jedno podlaží neunesla. Základním a nutným předpokladem je však v tomto případě to, aby fasáda netvořila uzavřenou kompozici a aby architektonické traktování fasády takovou adici umožnilo. Tento případ může v pražském prostředí nastat například u některých činžovních domů neorenesančních, které se již v polovině minulého století nezřídka nastavovaly. V případě každé nástavby je však nezbytné dodržet kritéria ztvárnění a posoudit, zda-li návrh vyhovuje kritériím ochrany urbanistické. Pokud nevyhovuje, je nepřípustný.

	2. Adekvátnost tvarosloví nastavované partie objektu

Nastavovaná partie objektu musí souznít s architekturou celého domu.

	a/ U staveb z období historismu, zejména pak neorenesance, jsou přípustné pouze nástavby imitativní, nerozlišitelné od zachované spodní partie. Tvaroslovně a materiálově odlišné nástavby jsou nepřípustné.
	b/ V případě staveb novějších, pokud objekt splňuje kritéria přípustnosti i kritéria urbanistické ochrany, je třeba výraz nastavované části harmonicky přizpůsobit zachované spodní části objektu. Také v tomto případě se doporučují řešení imitativní.
	c/ V případě staveb se znehodnocenou fasádou se v případě jejich nástavby, pokud tato splňuje kritéria přípustnosti a kritéria urbanistické ochrany, doporučuje provést tzv. redesign fasády, a to buď směrem návratu k historické podobě fasády, zvláště měla-li obnovy hodnou kvalitu a je dokumentárně doložena, s přizpůsobením posledního (posledních) podlaží, anebo současným přeřešením. Takovéto přeřešení však musí respektovat stávající okenní otvory a z tvaroslovného a materiálového hlediska musí respektovat kontext okolní zástavby. V případě historizující zástavby by tedy například bylo zcela nevhodné obkládat stavbu plechem, keramikou, volit extrémní tvary okenních otvorů apod.

B/ Aplikace kritérií ztvárnění

	3. Volba nových osvětlovacích prvků, jejich dimenze, počet, 		tvarosloví, materiál a umístění ve střešní partii objektu

V tomto případě platí stejné požadavky jako u půdních vestaveb a nástaveb. Úkol nastavět objekt však klade zpravidla vyšší nároky na jejich ztvárnění, neboť se nedotváří jen střešní partie objektu, ale jeho významná část včetně posledního podlaží fasády.

C/ Aplikace urbanistických kritérií

	4. Zachování pražské s. k. z hlediska kompozice celku

Nástavby objektu zvedají hladinu zástavby a zpravidla, ne však ve všech případech (nedávná další nástavba již prvorepublikově nastavovaného domu na rohu Lazarské a Vodičkovy ulice), snižují její výškovou dynamiku. Jejich rozsáhlejší uplatnění v některé lokalitě je proto nežádoucí, neboť dlouhodobě ohrožuje kompozici pražské střešní krajiny.

	5. Zachování stabilizovaných pohledových kompozice, vedut

Nástavby objektů ve stabilizovaných pohledových kompozicích, vedutách, jsou nepřípustné.

	6. Ochrana pohledově mimořádně exponovaných střech

Nástavby u objektů s mimořádně pohledově exponovanými střechami jsou nepřípustné.

	7. Zachování vnitřní diferencovanosti střešní krajiny

Aplikace tohoto kritéria je značně obtížná a vyžaduje dobrou znalost pražské střešní krajiny. Kromě aspektu srovnávaní hladiny zástavby a tím snižování její výškové dynamiky a splývání jednotlivých území, které v současnosti patrně nehrozí, avšak může se v blízkém horizontu objevit, je třeba velmi bedlivě sledovat rozhraní různých typů střešní krajiny. Realizace nástaveb v těchto rozhraních je nežádoucí.

	8. Zachování malebnosti a výrazu pražské střešní krajiny

Rovněž aplikace tohoto kritéria je obtížná. Pomineme-li skutečnost, že v nejhodnotnějších částech PPR jsou nástavby objektů nepřípustné (viz kap. XIII), zůstávají ještě rozlehlé oblasti více či méně malebné střešní krajiny. Aplikace toho kritéria zde znamená:

		a/ z hlediska eliminace hodnotných prvků

Nástavby objektů jsou velmi nežádoucí v případech, kdy stávající střešní partie objektu zaujímá významné místo v konzistentním malebném celku.

		b/ z hlediska tvarosloví změněných stavů

Nástavby objektů musejí maximálně respektovat k charakter objektu a okolních domů a jejich střech. Velmi nevhodné jsou zejména jiné typy střešních krytin, než v okolí převažují, zvláště pak ve většině případů střechy plechové či betonové tašky. Vzhledem k požadavku na imitativní charakter nástaveb ve většině případech je třeba přizpůsobit podobu osvětlovacích prvků ve střeše charakteru objektu dle kritérií ztvárnění.
Velmi složitá situace nastává v případě současného redesignu u nástaveb objektů se znehodnocenou fasádou, kdy není nutný návrat ke staršímu historickému stavu. V tomto případě je to právě kritérium zachování malebnosti, které může být účinným korektivem příliš akontextuálních a extrémních řešení.

	9. Zachování charakteru diferencovaných území střešní krajiny

Aplikace kritéria zachování charakteru diferencovaných území střešní krajiny je natolik složitou problematikou, že může být detailně ošetřena až v analyticko-regulativních popisech jednotlivých území tak, jak je předpokládá „Koncepce účinnější péče o památkový fond v hlavním městě Praze“. Obecně však platí, že nástavby objektů jako značně výrazný zásah do celku architektonického díla výrazně pozměňují nejen střešní krajinu, ale více či méně i celkovou hmotově prostorovou strukturu území. Na nástavby objektů jsou citlivé jak typy střešní krajiny dle historického typu zástavby, tak i typy střešní krajiny dle prostorové charakteristiky.
Zejména v územích s rostlou zástavbou historickou, vytvářenou vesměs objekty s komponovanými fasádami z období historických slohů, jsou nástavby objektů nepřijatelným zásahem do celkového historického prostředí. Ve čtvrtích z období historismu a v regulovaných prostorech vůbec naráží nástavby objektů kromě jiného nezřídka na završený charakter zde existující architektury kombinovaný s relativně stejnoměrnou výškou zástavby (Josefov a asanační zástavba Starého Města), anebo naopak na nepravidelnou výšku zástavby, která však nesnese jednoduché, natož pak územně plošně horizontální srovnávání, jež by potlačilo její charakter (Žižkov). Takovéto srovnávání není z principu možné ani v místech s nedokončenou regulací. Nástavby objektů jsou proto přípustné jen výjimečných případech a v přiměřeném objemovém rozsahu.

Kniha třetí: aplikace kritérií ochrany a obnovy střešní krajiny na pražská území pod plošnou památkovou ochranou

XII. Pražská památková rezervace

Pražská památková rezervace, památka zapsaná do seznamu Světové dědictví UNESCO, je nejcennějším pražským územím pod plošnou památkovou ochranou, vynikajícím kromě špičkových architektonických děl a mimořádně cenné urbanistické struktury také velmi hodnotnou střešní krajinou, jež tvoří významnou a neodmyslitelnou součást tohoto území.
Pro střešní krajinu PPR je příznačná především vysoká koncentrace hodnotných střech - vrstev architektonických děl, harmonická panoramatická kompozice a velká pohledová exponovanost. Střešní krajinu PPR charakterizuje navíc velká rozmanitost typů střešní krajiny dle charakteru zástavby i prostorové kompozice, a tudíž i řada specifických enkláv, mnohdy omezených na jediný blok, z nichž každá se vyznačuje různou mírou citlivosti k různým zásahům. Obecně však platí, že urbanistická struktura památkové rezervace je urbanistickou strukturou završenou (viz též „Koncepce“ kap. V/A), dovolující jen výjimečné a mimořádně citlivé zásahy.
Střešní krajina PPR zahrnuje, s výjimkou střešní krajiny venkovské zástavby a zástavby vilové, všechny typy zástavby dle historického charakteru (viz kap. III/2) i prostorové organizace (viz kap. III/3). Je tudíž jako celek mimořádně citlivá na nesmírné množství zásahů do střešní krajiny (viz kap. VIII/5/A,B).
Z hlediska ochrany střešní krajiny je na PPR nezbytné pohlížet diferencovaně a rozdělit její území na dílčí části, pro něž je možné podrobněji aplikovat kritéria ochrany a obnovy střešní krajiny. Z hlediska struktury a hodnoty střešní krajiny je Pražská památková rezervace rozdělena v tomto materiálu takto: 1/ Malá Strana a Hradčany, 2/ “Rostlá“ historická zástavba staroměstská, 3/ Josefov a oblast asanační zástavby staroměstské, 4/ Nové Město, 5/ ostatní území v PPR.

	1. Malá Strana a Hradčany

	a/ popis střešní krajiny

		a/ sumární kompozice

Malá Strana a Hradčany představují harmonicky komponovanou a gradovanou urbánní strukturu zasazenou v dynamicky tvarovaném krajinném reliéfu s několika hlavními dominantami a vyvrcholením v komplexu Pražského hradu. Tato kompozice má ostrou viditelnou vnější hranicí - řeku v popředí, zelené svahy Petřína a Letné po stranách a nebe jako vnější horizont s harmonicky gradovanou siluetou zástavby - a césuru pásu zahrad uprostřed. Tato kompozice je extrémně panoramaticky exponovaná - Malá Strana a Hradčany tvoří pohledovou, historickou, symbolickou dominantu města a zahrnují množství historických dominant dílčích - věží, štítů, vysokých domů a paláců. Střešní krajina území je traktována rozměrnými střešními hmotami monumentálních budov a jejich souborů (Valdštejnský palác, bývalý jezuitský profesní dům), příznačné jsou velmi hodnotné převýšené části objektů uplatňující se ve střešní krajině (Profesní dům, Nostický palác).

		b/ struktura

Pro Malou stranu je typická homogenita střech, vytvářejících ucelenou, „organickou“ strukturu, charakteristickou kombinací rozměrných střešních ploch staveb monumentálních (kostely paláce) a vysokou hustotou střešní krajiny měšťanských domů. Pro střešní krajinu v tomto území je příznačná složitost, nepravidelnost, reakce na terénní konfiguraci ve výše položených partiích, malebnost v živém, měkkém tvarování střech a osvětlovacích prvků, především vikýřů, a relativní homogenita z materiálového hlediska (pálená krytina, často prejz). Charakter střešní krajiny dotváří velká četnost komínových těles.
Z hlediska památkové péče je významná vysoká četnost hodnotných historických staveb, jejich krovů a krytin

		c/ specifičnost vzhledem k jiným územím

Homogenita střešní krajiny je podmíněna relativně malou rozmanitostí různých typů střešní krajiny - je vytvářena daná převážně rostlým charakterem zástavby. Nevelká rozmanitost typů krovových konstrukcí a tvarů střech je dána historickým charakterem zástavby, kde převažují krovy z období historických slohů. Pozvolné střechy neorenesanční se uplatňují prakticky jen na okraji území směrem ke Smíchovu, schází zde akcenty eklektického historismu, strmé krovy s řadou vikýřů a věžicovitých nástavců, ploché střechy architektury moderní se prakticky nevyskytují. V této sevřené jednotě a autenticitě spočívá, kromě vlastní prostorové kompozice, nejvyšší hodnota střešní krajiny tohoto území.

	b/ aplikace kritérií ochrany na území

Tato nejcennější oblast pražské střešní krajiny vyžaduje tu nejpřísnější konzervativní ochranu a v současnosti umožňuje jen zcela výjimečné a minimální zásahy některých typů půdních vestaveb. 
a/ Viditelné zásahy do stabilizovaných architektonických kompozic, vedut jsou zásadně nepřípustné. 
b/ Půdní vestavby a nástavby do nemovitých kulturních památek s historickými krovy jsou nepřípustné.
c/ Zcela výjimečně mohou být na ostatních místech a do ostatních staveb povolovány půdní vestavby typu a (bez zásahu do konstrukce krovu a viditelného vnějšího projevu), pokud splňují kritéria přípustnosti objektové ochrany. 
d/ V případě ostatních historických krovů jsou nepřípustné jakékoliv zásahy spojené s instalací nových osvětlovacích prvků.
e/ Zásahy spojené s osazením nových osvětlovacích otvorů u ostatních střech a krovů jsou nežádoucí a mohou být povolovány jen zcela výjimečně v případě splnění kritérií přípustnosti objektové ochrany a zároveň doložené restituce staršího stavu. V panoramaticky exponovaných polohách jsou i tyto restituce nepřípustné.
f/ Ostatní typy půdních vestaveb (d/ - se zásahem do konstrukce krovu a bez viditelného vnějšího projevu, a e/ - s eliminací či přestavbou části krovové konstrukce, případně krovu celého a přidáním nových osvětlovacích otvorů) jsou nepřípustné. Výjimku lze učinit u krovů, které nebudou shledány ochranyhodnými.
g/ Půdní nástavby a nástavby objektů jsou zásadně nepřípustné.

	2. “Rostlá“ historická zástavba staroměstská

	a/ popis střešní krajiny

		a/ sumární kompozice

Historická zástavba na katastru Starého Města představuje unikátně zachovalou střešní krajinu významného středověkého města položeného v říční nivě, výškově gradovanou mimořádným počtem výrazných vertikál historických věží a převýšených hmot kostelů. Tato oblast střešní krajiny nemá viditelnou vnější hranici, kromě krátkého úseku v okolí Karlova mostu, kde je touto přední hranicí řeka, tvoří ohraničení zástavba Josefova a Nového města s odlišnou strukturou střešní krajiny. Rostlá staroměstská střešní krajina je značně panoramaticky exponovaná - tvoří vertikálně akcentovanou „výplň“ části pohledových segmentů z levobřežních pohledů.
Střešní krajinu spoluvytváří množství relativně stejnorodých historických dominant věží, dílčích dominant štítů, převýšených částí vysokých domů a paláců a rozměrné střešní hmoty monumentálních budov a jejich souborů (Klementinum).

		b/ struktura

Pro rostlou staroměstskou zástavbu je typická značná homogenita střech, vytvářejících ucelenou, „organickou“ strukturu, charakteristickou kombinací rozměrných střešních ploch staveb monumentálních (kostely paláce) a vysokou hustotou střešní krajiny měšťanských domů. Pro střešní krajinu v tomto území je příznačná hustá struktura zástavby nad středověkými půdorysy, složitost, nepravidelnost, malebnost v živém, měkkém tvarování střech a osvětlovacích prvků, především vikýřů, a relativní homogenita z materiálového hlediska (pálená krytina, často prejz). Charakter střešní krajiny dotvářejí velmi hodnotné převýšené části objektů uplatňující se ve střešní krajině (Clam-Gallasův palác) a velká četnost komínových těles. V územích středověké regulace (Havelské město, Nové město) je typickým rysem „převýšená zástavba“ vzhledem k půdorysným dimenzím a značná heterogenita ve formování střešní krajiny.
Homogenita střešní krajiny je celkově nižší než na území Malé Strany a Hradčan, neboť obsahuje prostory naznačených pozdějších regulací, kde se výrazněji uplatňují štítové zdi a které se projevují jako nespojité ostrůvky, tzv. shluky v některých pohledech.
Z hlediska památkové péče je významná vysoká četnost hodnotných historických staveb, jejich krovů a krytin.

		c/ specifičnost vzhledem k jiným územím

Relativní homogenita střešní krajiny je podmíněna relativně nevysokou rozmanitostí různých typů střešní krajiny - je vytvářena daná převážně rostlým charakterem zástavby. Nevelká rozmanitost typů krovových konstrukcí a tvarů střech je dána historickým charakterem zástavby, kde převažují krovy z období historických slohů. Četnost zastoupení krovů a střech historizujících je zde větší něž na Malé Straně, sporadicky se objevují plochostřešná řešení moderní, zvláště směrem od středu zástavby k bulvárům Národní, Příkopů a Revoluční. Rozlehlá staroměstská střešní krajina rostlé zástavby je dynamizována a gradována výhradně zástavbou, bez patrného vlivu terénních konfigurací a bez césur zeleně. Překvapuje svou sevřeností a kompaktností, v níž spočívá i její jedinečná hodnota. Její značná část zůstává skryta, je však dokonale viditelná a přehlédnutelná ze staroměstských věží.

	b/ aplikace kritérií ochrany na území

Mimořádná hodnota střešní krajiny umožňuje jen dílčí zásahy, splňující kritéria objektové a urbanistické ochrany.
a/ Zásahy do panoramaticky exponovaných stabilizovaných kompozic, vedut jsou zásadně nepřípustné, kromě vestaveb typu a/ (bez zásahu do konstrukce krovu a viditelného vnějšího projevu), pokud splňují kritéria přípustnosti objektové ochrany.
b/ Na ostatních částech území mohou být výjimečně přípustné půdní vestavby typu a/ (bez zásahu do konstrukce krovu a viditelného vnějšího projevu), b/ (bez zásahu do konstrukce krovu a se zvětšením stávajících osvětlovacích prvků) a c/ (bez zásahu do konstrukce krovu a s přidáním nových osvětlovacích otvorů - vikýře, střešní okna a další), pokus splňují kritéria přípustnosti objektové ochrany a zároveň kritéria ztvárnění.
c/ Ostatní typy půdních vestaveb (d/ - se zásahem do konstrukce krovu a bez viditelného vnějšího projevu, a e/ - s eliminací či přestavbou části krovové konstrukce, případně krovu celého a přidáním nových osvětlovacích otvorů) jsou nepřípustné. Výjimku lze učinit u krovů, které nebudou shledány ochranyhodnými.
d/ Půdní nástavby a nástavby objektů na tomto území jsou nepřípustné.

	3. Josefov a oblast asanační zástavby staroměstské

	a/ popis střešní krajiny

		a/ sumární kompozice

Asanační zástavba na katastru Starého Města, asanační zástavba Josefova s relikty sakrální zástavby synagog a monumentálními budovami nábřežními představuje hodnotnou a panoramaticky z levobřežních pohledů exponovanou střešní krajinu, výškově gradovanou nevelkým počtem vertikál historických věží a převýšených hmot kostelů a značným počtem drobnějších vertikálních akcentů věžicovitých nástavců eklektického historismu. Tato oblast střešní krajiny má viditelnou přední vnější hranici podél řeky a částečně obepíná rostlou zástavbu staroměstskou, ostatní hranice nejsou zřetelně patrné. Pro střešní krajinu v tomto území je příznačná pravidelnější struktura zástavby nad půdorysy asanační regulace a značná horizontalita, oživovaná malebnými prvky eklektického historismu, i relativní heterogenita z materiálového hlediska (pálená krytina, často starší typy eternitu, plech). Tvoří specifickou relativně málo gradovanou „výplň“ části pohledových segmentů z levobřežních pohledů.
Střešní krajinu spoluvytváří především klidný horizont historizujících střech a vrcholových partií staveb eklektického historismu.

		b/ struktura

Relativní homogenita střešní krajiny je podmíněna nevysokou rozmanitostí různých typů střešní krajiny - je vytvářena daná převážně regulovaným charakterem zástavby a menším podílem starší zástavby reliktní. Převažují krovy a střechy historizující, zcela výjimečně se objevují plochostřešná řešení moderní. Rozlehlá staroměstská střešní krajina rostlé zástavby je gradována především věžicemi staveb z období eklektického historismu, bez patrného vlivu terénních konfigurací a bez césur zeleně.

		c/ specifičnost vzhledem k jiným územím

Je dána především významnou polohou z hlediska panoramatického působení, nikoliv přísně vzato strukturálně, kromě skutečnosti, že horizontální řád historizující regulace střešní krajiny je zde dynamizován větším počtem střech reliktní zástavby. Náročná a ve své době luxusní zástavba se projevuje v kvalitním a výpravném pojetí střešních partií objektů, nesrovnatelných ve svém průměru s ostatními historizujícími čtvrtěmi.

	b/ aplikace kritérií ochrany na území

Počet nových zásahů do střešní krajiny je omezen charakterem objektů a jejich viditelností ve střešní krajině.
a/ Půdní vestavby mohou být výjimečně povolovány, pokud splňují kritéria objektové a urbanistické ochrany.
b/ Půdní nástavby mohou být povolovány jen zcela výjimečně a pouze s půdní nadezdívkou do vnitrobloku. Zvyšování hřebene je nepřípustné.
c/ Nástavby objektů jsou nepřípustné.

	4. Nové Město

	a/ popis střešní krajiny

		a/ sumární kompozice

Zástavba na katastru Nového Města představuje nesmírně různorodou a rozmanitou střešní krajinu ekonomického centra metropole, výškově gradovanou historickými věžemi a převýšenými anebo terénně zvýrazněnými (především v oblasti Karlova) hmotami kostelů a akcenty zástavby 19. a 20. století, kumulovanými zvláště v okolí Václavského náměstí. Tato oblast střešní krajiny nemá viditelnou vnější hranici, tvoří však střed pohledových kompozice z mnoha levobřežních pohledů. Aspekt historické kompozice se z této oblasti střešní krajiny se v průběhu 20. století téměř vytratil, je nahrazen dynamickou, mnohdy tvaroslovně radikální akcentací zástavby moderní. Tento trend stále pokračuje Střešní krajinu spoluvytváří množství relativně různorodých historických dominant věží, a převýšených partií rozlehlých moderních průmyslových a obchodních paláců se zřetelným podílem reklamních prvků. 

		b/ struktura

Vysoká heterogenita střešní krajiny je podmíněna vysokou rozmanitostí různých historických vrstev na v podstatě středověkém půdorysu zástavby s četnými a odskoky regulační čáry na mnoha místech a s pravidelnou, regulovanou zástavbou Podskalí. Zástavba z období historických slohů má pouze reliktní charakter, převažují domy historizují a domy z éry moderní, včetně řady vstupů z období po 2. světové válce, které mnohdy tvoří výškové dominanty, hojně se objevují plochostřešná zakončení staveb. Na značné části území je zástavba relativně převýšená vzhledem k šířce středověkých ulic - důsledkem je vysoká kompaktnost, sevřenost střešní krajiny. 

		c/ specifičnost vzhledem k jiným územím

Novoměstská střešní krajina je nejen v pražském, ale i evropském měřítku unikátní v tom, že se v podobě střech historizující i moderní zástavby zdvíhá nad v podstatě středověkou půdorysnou osnovou. Novoměstská střešní krajina je výjimečná svou složitostí a různorodostí i skutečností, že z kompozičního hlediska představuje, na rozdíl od ostatních území PPR relativně otevřenější strukturu.

	b/ aplikace kritérií ochrany na území

Půdní vestavby, půdní nástavby i nástavby objektů jsou ve výjimečných případech možné, pokud splňují kritéria objektové a urbanistické ochrany.

	5. Ostatní území v PPR

Do této skupiny zahrnujeme ta území na katastru Starého Města, která mají charakter nedokončených regulací. Tato území, (respektive spíše jednotlivé bloky) jsou velmi citlivá na nástavby objektů a půdní vestavby i nástavby. Každý přípustný zásah do nich proto musí splňovat v maximální míře kritéria objektové a urbanistické ochrany.

XIII. Památkové zóny

Památkové zóny představují natolik různorodá území z hlediska formování střešní krajiny, že v dokumentu této úrovně obecnosti není možné podat jejich obecný popis z hlediska územní aplikace kritérií. Ten bude vytvořen až v materiálech navazujících na“Koncepci“ tzv. analyticko-regulativních popisech jednotlivých území. 
V památkových zónách, s výjimkou kolonie Baba a Dejvic, převažuje historizující zástavba anebo zástavba na historizujících urbanistických konceptech, s různě velkými enklávami starší zástavby rostlé. V žádném z těchto území není žádný z typů zásahů do střešní krajiny (půdní vestavba, půdní nástavba, nástavba objektu) apriorně vyloučen. Musí však splňovat veškerá kritéria ochrany objektové a urbanistické, zajišťující mimojiné i ochranu svébytné vrstvy městské organismu - střešní krajiny.
Relativně značně menší počet krovů historických a nemovitých kulturních památek na jejich území, umožňuje realizovat větší počet zásahů do střešní krajiny z hlediska uplatnění kritérií přípustnosti než v PPR. U nemovitých kulturních památek a staveb s historickými krovy, které tvoří jako relikt zástavby paměť místa, je však třeba maximálně přísně uplatňovat kritéria přípustnosti, a zachovat tak vysokou stabilitu těchto drobných enkláv starší zástavby. Naproti v oblasti kritérií ztvárnění nelze v památkových zónách z jejich plnění slevovat.

	Přehled metodických materiálů

Tento přehled uvádí metodické materiály, z nichž vycházela tato práce. Materiály obsahují bibliografii dalších návazných a doporučených textů:

* Pavel ŠŤASTNÝ: Fasádní nátěrové hmoty k úpravě historických budov, vydáno jako příloha časopisu Zprávy památkové péče, ročník 53, 1993, č.4, s. I-VIII.
* Petr MACEK: Standardní nedestruktivní stavebně historický průzkum, vydáno jako příloha časopisu Zprávy památkové péče, ročník 57, 1997.
* Vojtěch LÁSKA, Alfréd SCHUBERT, Josef ŠTULC: Péče o střechy historických budov, vydáno jako příloha časopisu Zprávy památkové péče, ročník 57, 1997.
* Josef ŠTULC, Miloš SUCHOMEL, Ivana MAXOVÁ: Péče o kamenné sochařské a stavební památky, vydáno jako příloha časopisu Zprávy památkové péče, ročník 58,. 1998.
* Jan SOKOL, Tomáš DURDÍK, Josef ŠTULC: Ochrana, údržba a stavební úpravy zřícenin hradů, vydáno jako příloha časopisu Zprávy památkové péče, ročník 58, 1998.
* Ondřej ŠEVCŮ, Jan VINAŘ, Marie PACÁKOVÁ: Metodika ochrany dřeva, vydáno jako příloha časopisu Zprávy památkové péče, ročník 60, 2000.
* Karel KUČA, Věra KUČOVÁ: Principy památkového urbanismu, vydáno jako příloha časopisu Zprávy památkové. péče, ročník 60, 2000.
* Ochrana historických měst v evropském a světovém kontextu (texty mezinárodních chart a úmluv v oboru památkové péče). Český komitét ICOMOS, Praha 1993.
* Miloš SOLAŘ : Půdní vestavby z pohledu památkové ochrany. Stavba VII, 2000, č. 6, s. 48 - 49.
* Miloš SOLAŘ : Klempířské detaily ve střechách. Architekt XLVI, 2000, č. 9.
* MICHAEL ZACHAŘ : Nástavby a půdní vestavby - modifikace horních partií domů. Stavba VII, 2000, č. 6, s. 50 - 51.
* Zpráva o průběžném sledování památky zapsané na Seznam světového kulturního a přírodního dědictví UNESCO. SÚPP, Praha 2000.