Reportáž z campu pro odpůrce zasedání SB a MMF v Praze na Strahově z pohledu zdravotnických hlídek 
Českého červeného kříže.

	Výroční zasedání Světové banky a Mezinárodního měnového fondu v Praze sledoval snad každý občan našeho státu, zejména v souvislosti s přípravami na plánované protestní akce odpůrců těchto institucí a globalizace. Obavy z výtržností se do jisté míry vyplnily, i když zdaleka nedosáhly obávaných rozměrů ze Seatlu v loňském roce.
	Pro očekávané množství aktivistů z ciziny, bylo po určitých problémech a mediálních přestřelkách připraveno campingové ubytování na spartakiádním stadionu  v Praze na Strahově, jehož zajištění a provozu se chopila firma FAM ze Mšena. Podle původních odhadů se počítalo, že zde bude ubytováno 10 – 15 tis. aktivistů, na takové množství byl camp také připraven a nabízel ubytování  v improvizovaných noclehárnách s lůžky v obřích stanech, společné již postavené menší stany nebo prostě stanoviště pro postavení vlastního stanu nebo karavanu. Navezeny byly stovky záchodků, zbudovány umývárny, včetně sprch s teplou vodou, k dispozici byla řada stravovacích kapacit, od stánků s opékanými klobásami až po velkou pizzerii nebo vegetariánskou jídelnu. 
V centrálním informačním centru mohli návštěvníci využívat řadu počítačů v internetové kavárně, o chod tábora se starali desítky pořadatelů v žlutých vestách, na pořádek dohlížela ochranka v oranžových vestách.
Jedním z důležitých organizačních opatření bylo zajištění zdravotnické služby a místa první pomoci po celou dobu trvání campu, tj. době od 21. do 29.září. Podle mých informací provozovatel vedl řadu neúspěšných jednání se Záchrannou službou hl.m.Prahy, organizací českých Samaritánů i pražskými organizacemi Českého červeného kříže. 
Já jsem se o celé problematice poprvé dozvěděl  11.září dopoledne, když jsem měl jednání na magistrátě hl.m.Prahy u náměstka primátora Otto Kechnera ve věci spolupráce magistrátu a ČČK.      V té době právě ztroskotala všechna výše uvedená jednání na dané téma a zdálo se, že taková ohromná koncentrace lidí na jednom místě bude bez zdravotnického zajištění. Odpoledne mi pak ještě telefonoval pan náměstek Kechner, zda bych se z titulu své funkce v ČČK nebyl ochoten zúčastnit jednání s firmou FAM, které měl právě na Strahově. Protože jsem byl nedaleko, tak již za 15 minut jsem spolu námětkem primátora a majitelem firmy FAM panem Hulínem seděli na strahovské tribuně a shlíželi na začínající výstavbu campu. 
Zde jsem se také dozvěděl, že pořadatelská firma je ze Mšena, tj. z okresu Mělník, sídla mojí mateřské organizace ČČK. A to byl jeden z klíčových momentů, který s konečnou platností rozhodl, že Český červený kříž se nakonec zdravotnického zabezpečení Strahova ujme a to prostřednictvím Oblastního spolku Mělník. OS ČČK Mělník totiž kromě velmi schopného profesionálního vedení disponuje i dostatečným materiálním vybavením a právě vybudovanou početnou záchrannou jednotkou z kvalifikovaných zdravotníků ČČK. 
V sérii následných jednání pak bylo dohodnuto, že v místě 1.pomoci, který firma FAM vybaví pevnou stavební buňkou s potřebným vnitřním vybavením a jedním větším stanem, budou sloužit v nepřetržité službě 4 členné zdravotnické hlídky, které se budou střídat ve 12ti hodinových směnách. Protože se jednalo o poměrně velké množství dobrovolníků, které pro tyto služby bylo nutné zajistit, obrátil se OS ČČK i na další organizace v okolí a vlastní lidi tak mohl posílit o 3 členy záchranné jednotky Mládeže ČČK z Děčína, po jednom červenokřižáku z Pardubic a Chomutova a jednu zdravotní sestru z Prahy. V odpoledních hodinách pak měl být přítomen jeden člověk z pražského protidrogového centra Drop-in. 
Protože nikdo nevěděl, jaká situace nás může na Strahově čekat a panovala obava z možných nepokojů a výtržností i v místě campu, tak do výbavy byly kromě běžného zdravotnického materiálu zařazeny i pepřové spreje na sebeobranu a kvalitní moderní plynové masky, které byly zapůjčeny z armádních zdrojů. 
V průběhu příprav jsme se setkali s pomocí a pochopením, ale též s řadou varování a katastrofických předpovědí, které některé členy záchranné jednotky od služeb odradily, takže zejména lidský faktor (jako obvykle) způsobil, že příprava nebyla tak úplně bez problémů, jak by se původně snad mohlo zdát. Nicméně lidé, jejich organizace (včetně pojištění) i materiál byly po hektickém týdnu do čtvrtka 21.9. připraveni a v pohotovosti a večerní službou ten den byla akce z našeho pohledu zahájena. 
Já osobně, bytostním založením optimista, jsem nepředpokládal velké problémy, ale na druhou stranu jsem si byl vědom, že pro 15000 lidí (jak zněly maximální odhady ubytovaných), mohou být 4 zdravotníci ČČK zatraceně málo, zvláště kdyby se splnily ty nejčernější předpovědi ohledně demonstrací. Také se nepodařilo přesvědčit Samaritány, aby dali na Strahov k dispozici vůz rychlé záchranné služby s posádkou a pražská záchranná služba, která byla plně vytížená posílenými službami v Praze, nám v souvislosti s předpokládanými dopravními obtížemi ve městě nebyla pochopitelně schopna garantovat nic (tj. jistotu příjezdu do určité doby apod.)
Zpočátku vše probíhalo naprosto klidně a služeb našich zdravotníků nebylo příliš potřeba, protože (naštěstí pro nás a naneštěstí pro pořádající firmu) zcela selhaly původní předpovědi o počtech ubytovaných aktivistů. Ještě v neděli 24.9., kdy jsem právě končil noční službu, bylo v campu ubytováno cca 200 osob. 
Do pondělí, 25.9. ráno měly hlídky ČČK na Strahově zapsáno teprve 18 provedených ošetření, převážně drobných zdravotních obtíží, nějaké to vymknutí kotníku, povrchových oděrek a puchýřů, vydávány byly tabletky proti bolesti hlavy a teplotě, jeden stánkař dostal epileptický záchvat.
Přes dosavadní klidný průběh, kdy navíc všichni ubytovaní působili velmi mírumilovným dojmem, jsme s určitým mrazením v zádech očekávali příchod úterý, 26.9., kdy byly v Praze ohlášeny nejbouřlivější demonstrace a také příchod obávaných radikálů z Itálie a Řecka. 
Předznamenáním jisté změny bylo již pondělí, 25.9., kdy byl den předem na hranicích 14 hodin zadržován vlak s demonstranty z Itálie, který pak po půlnoci dorazil do Prahy. Ještě v neděli, cca ve 22.00 hod mi telefonoval ředitel Úřadu ČČK JUDr.Procházka, že se na něj obrátil vládní zmocněnec s žádostí o humanitární gesto a zabezpečení vody pro přijíždějící aktivisty. Protože ČČK nedisponuje dopravní pohotovostí, museli jsme tuto žádost odmítnout. Navíc mě osobně v té chvíli připadalo poněkud zcestné vítat “chlebem a solí” lidi, kteří k nám přijeli demonstrovat a pravděpodobně i ničit a páchat násilí. Kromě toho nikdo z nich nebyl vystaven žádnému strádání a po dobu čekání na hranicích si mohli vše potřebné (včetně jídla a nápojů) koupit. Naše doporučení proto bylo, aby jim vláda přistavila autobusy a byl tak co nejrychleji zajištěn hladký transport na Strahov, kde si mohou koupit dostatek jídla i pití. To se také stalo, nicméně balenou pitnou vodu a její dopravu na Hlavní nádraží se nakonec podařilo zajistit Samaritánům.
Cca 800 Italů dorazilo na Strahov asi ve 2 hod ráno a jejich nervozita, způsobená potížemi na hranicích, začala ještě stoupat při odbavování k ubytování, které podle nich neprobíhalo dostatečně rychle. Během půlhodiny většině došla trpělivost, prorazili zátarasy na vstupu na stadion a vydali se ubytovat bez přihlášení a zaplacení. Několik málo desítek lidí ochranky a personálu nemohlo tomu pochopitelně nijak zabránit. 
Pondělního dne pak aktivisté využili pro přípravu na demonstraci, kdy řada z nich k výrobě “ochranných pomůcek” bez jakýchkoli skrupulí používala vybavení campu. Např. k výrobě celotělové ochrany pro “první sled” demonstrantů použili molitanové matrace (uprostřed vyřízli díru, matraci si pak navlékli na hlavu a ovázali provazem), k výrobě ochranných štítů rozřezali několik plastových záchodků, za své vzalo též několik stanů. Z našeho stanoviště první pomoci sebrali 3 červené kříže pro označení vlastních zdravotníků, nic nepomohla argumentace, že se jedná o mezinárodně chráněný symbol, který oni tímto zneužijí. Nicméně vše se dělo relativně v klidu, přímý pocit ohrožení naši zdravotníci neměli i “vypůjčení” vlajek ČK proběhlo více méně s úsměvem. Většina z těch, kteří v noci nezaplatili, se dokonce ještě stihla přihlásit a zaplatit (!).
Úterý  26.9., bylo před 7 hodinou ranní zahájeno budíčkem z megafonů “Bon giorno, bon giorno…!” a demonstranti  během hodiny opustili stadion. Protože následující zprávy z průběhu demonstrací nebyly příliš povzbudivé, rozhodli jsme se posílit naší přítomnost na noční směnu o 4 osoby, tj. na celkový počet 8 zdravotníků. Této služby jsem se také osobně zúčastnil, spolu s ředitelkou OS ČČK Mělník Alenou Herinkovou.
Hned začátek této směny (tj. v 18,00 hod) vypadal na pořádné komplikace. Firma FAM se totiž nedohodla s bezpečností agenturou, která zajišťovala ochrannou službu a vypověděla jim smlouvu (nebo to bylo naopak). Faktem zůstalo, že ochranka v 19,00 hod stáhla všechny své lidi a strahovský stadion opustila. Její pracovníci nás přesvědčovali k témuž a byli jsme opět vystaveni těm nejčernějším předpovědím. Vzhledem k tomu, že ani já ani ředitelka Herinková jsme tento názor příliš nesdíleli a navíc všichni přítomní červenokřižáci byli odhodláni zůstat, rozhodl jsem o setrvání naší přítomnosti pod ochranou zbylých vlajek ČK. Pouze jsme se informovali na možnosti únikových východů a zkontrolovali, zda všechny plynové masky jsou v pohotovostní poloze. 
Naštěstí ani tentokrát neměli škarohlídi pravdu a celá noc proběhla relativně klidně. Demonstranti se začali na stadion vracet kolem 21.hod, živě diskutovali, houfně se vrhali k počítačům v internetové kavárně, kde globálního internetu  používali ke sdělování výsledků svého protiglobalizačního tažení, živo bylo v pizzerii, méně již ve vegetariánské jídelně. V jednom hloučku se hrálo na kytaru a zpívala známá píseň – na vlastní uši jsem po dlouhé době slyšel zpívat intenacionálu a dokonce v italštině.
Více práce bylo tentokrát i na našem stanovišti, kde jsme ošetřovali drobné šrámy utržené v potyčkách s policií. Závažnější poranění jsme ale nezaregistrovali, ta skončila na lékařských pohotovostech a v nemocnicích. Celkový počet ošetřených za celé úterý ale nepřesáhl ani počet 20 osob a po jedné hodině noční pak byl již naprostý klid, protože většina Italů tábor opustila a speciálně vypraveným vlakem, který na ně čekal, odjela ze země. Dokonce nám byly s velkými díky vráceny i všechny 3 vlajky ČČK, a při této příležitosti jsem se dozvěděl, že o zdravotní zajištění demonstrantů se starají vlastní lékaři a sestry. 
Další dny již byl obvyklý klid, bez výraznějších zážitků. Protože jednání MMF a SB skončilo proti původnímu plánu dříve a většina demonstrantů opouštěla Prahu i camp, rozhodlo se i vedení campu ukončit zdravotnickou službu dříve a to ve čtvrtek,  28.9. ráno. 
Celková bilance za naše působení v campu na Strahově je tak 40 provedených ošetření, vesměs drobných poranění a zdravotních obtíží. Nebyla zaznamenána nutnost ošetření vážnějších zdravotních komplikací nebo poranění, natož kardiopulmonální resuscitace. Záchranná zdravotnická služba byla volána pouze 1x, a to ke zmíněnému epileptickému záchvatu jednoho ze stánkařů. Všichni se k našim lidem chovali velmi vstřícně a s určitým respektem, ať již se jednalo o personál pořadatele, bezpečnostní agentury nebo stánkaře, kteří nám dokonce poskytovali slevy. Nemůžeme si v zásadě stěžovat ani na demonstranty, u kterých jsme na našem stanovišti nezaregistrovali ani náznak agresivity, spíše úsměv a v každém případě vděčnost za poskytnutou pomoc. 
Přes počáteční nejistotu jsem velmi rád, že jsme se k této akci odhodlali. Znamená to mimořádně cennou zkušenost a navíc jsme podali další důkaz, že Český červený kříž přes to, že jeho činnosti je z 99%  založena na dobrovolnosti, je schopen účinné akce a umí podat pomocnou odbornou ruku tam, kde je to zapotřebí. V každém případě je to další krok k zapojení se do struktur integrovaného záchranného systému. Když ne celostátně, tak alespoň na těch okresech, kde k tomu ČČK má již nyní vytvořeny dostatečné předpoklady. 

MUDr.Miloš Bohoněk
								    viceprezident ČČK

V Mělníku, dne 29.9.2000