S náměstkem primátora Jiřím Paroubkem o dluhové službě Prahy

Zastupitelstvo Prahy v červnu schválilo návrh koncepce práce s cizími zdroji, podle kterého hlavní město republiky počítá do roku 2010 s přijetím dalších úvěrů a půjček, které budou použity prakticky výhradě pro nové, velice rozsáhlé  investice. Toto rozhodnutí znamená, že Praha  chce pokračovat v aktivní finanční a investiční politice i za cenu přiměřeného zadlužení, a že tedy následuje naprostou většinu světových metropolí, které s dlouhodobými úvěry  běžně pracují, protože jim jejich vlastní rozpočty vesměs na rychlý, dynamičtější rozvoj nestačí.  Přitom  velká část evropských metropolí je proti Praze už od počátku ve výrazně lepší pozici, protože na jejich investice přispívají také domovské státy a země částkami, které v řadě případů kryjí až tři čtvrtiny investičních nákladů například na stavbu nových silnic.  Praha naopak žije téměř výhradně ze svého rozpočtu, dopravní a další stavby   platí sama a na to její příjmy v době, kdy likviduje dluhy, zejména v infrastruktuře nakumulované za desítky let, naprosto logicky nestačí. Z toho stejně logicky plyne, že buď bude Praha investice, které k životu nutně potřebuje, odsouvat a realizovat je velmi pomalu, nebo si na ně půjčí, což urychlí jejich uskutečnění. Názor náměstka primátora Prahy Jiřího Paroubka, který na radnici odpovídá za finance města, je v tomto směru zcela jednoznačný.
“Jsem přesvědčen, že tempo staveb nemůžeme přizpůsobit pouze běžným příjmům městského rozpočtu a musíme pracovat s dluhovou službou, protože  jinak nebudeme schopni dát Praze to, co potřebuje, a investice se budou v průběhu let inflací zdražovat rychleji, než na to budeme schopni reagovat. Model dluhové služby jsme si nechali konzultovat  odbornými zahraničními firmami, prošel obsáhlou diskusí uvnitř magistrátu i mezi poslanci a s výjimkou jediného poslaneckého klubu nakonec zastupitelstvo jednoznačně řeklo, že je pro využití úvěrů. A vypsání další emise obligací do výše pět miliard korun a využití peněz z nich už v roce 2001 na stavby jihozápadní části městského okruhu (tunel Mrázovka a dopravní řešení Zlíchov - Radlická) a obnovu vozového parku metra s dobou splatnosti, která nebude kratší než sedm let. 
Jednoznačně proti byli pouze poslanci Unie svobody, kteří hovořili “o roztáčení spirály zadluženosti Prahy”, což chtě nechtě musím brát alespoň z části jako politickou rétoriku, bonmot, protože jinak ani tento klub jistě není proti realizaci investic, které se z těchto úvěrů mají pokrýt. A já naprosto odpovědně prohlašuji, že jinak než z úvěrů, je zaplatit neumíme, a to dokonce ani v případě, kdy nám na ně podstatně větší měrou přispěje stát. Pokud tedy někdo tvrdí, že můžeme někde v městském hospodaření, ať už jde o využití majetku nebo jinou oblast, ušetřit tolik, abychom si nemuseli půjčovat, nemá pravdu, protože  srovnává čísla, která jsou řádově odlišná. Tento základní fakt přijal celý zbytek zastupitelstva Prahy a pro využití dluhové služby hlasovaly nejen ODS a ČSSD, které dnes tvoří vedení města, ale i např. komunisté. Výhrady  KDU-ČSL směřovaly spíše k  investičním prioritám, ale to už jsou věci, o nichž lze vždy diskutovat. A o nichž bude nepochybně ještě diskutovat zastupitelstvo naše i ta, která přijdou po nás. Obecně ale i většina opozičních poslanců princip práce s dluhovou službou přijímá jako nezbytnost, pokud se nemá rozvoj města zastavit,” říká Paroubek, který tento přístup považuje za racionální a pozitiviní.

Dluhová služba

Používaný a vžitý pojem dluhová služba je přitom podle Paroubka pro laika pochopitelnější jako pracovní název pro míru zapojení cizích návratných zdrojů do rozpočtu města. “Velmi jednoduše řečeno je to tedy míra zadlužení města, finanční  a úvěrové nástroje, které jsou k tomu použity a vztah míry zadlužení k rozpočtu a jeho příjmům, s nimiž město běžně hospodaří a z něhož tedy bude úvěry splácet,” říká. Při určení či doporučení vhodné míry zadlužení lze přitom vycházet z několika principů:
“Čistě konzervativní přístup předpokládá, že jsou spláceny  úroky (a kupóny z obligací) a vytvářeny rezervy na splacení jistiny, tedy celé půjčky či obligací, po celou dobu splatnosti. A tak zatím k řešení dluhů města chceme přistupovat i my. Do budoucna bude jistě možné o tomto řešení diskutovat a přehodnotit je.  Druhá možnost je  splácet úroky a vytvářet rezervy jen po určitou dobu ze lhůty, v níž je půjčka splatná tak, aby část jistiny byla potom splacena z těchto rezerv. Tuto variantu už Praha využila  při první emisi obligací v roce 1994, kdy více než polovina objemu emise byla splacena z vytvořené rezervy a  zbytek byl doplacen z  emise nové.  Třetí možnost je potom splácet úroky, ale splácení jistiny posunovat v čase, takže původní dluh je vlastně splácen z dalších úvěrů. Znamená to potom už trvale pracovat s určitou mírou zadlužení, na druhé straně právě takovýto postup vytváří největší prostor pro zapojení cizích zdrojů i pro uspokojení investičních potřeb Prahy.”
Třetí varianta je tedy i podle Paroubka ekonomicky možná, ale předpokládá dobře určit základní vstupy, tedy především únosnou míru zatížení města vzhledem k odhadům  příjmů. 
Takovouto rozvahu už Praha zpracovala a vycházela přitom z doporučení ministerstva financí, podle něhož by zadlužení obcí nemělo překročit patnáct procent jejich ročních rozpočtových příjmů, z předpokládaných rozpočtových příjmů a výdajů na období let 2000 až 2010 a  z legislativních změn souvisejících s novým způsobem financování obcí ve vztahu ke vzniku krajů.  Druhým hlediskem potom byly investiční potřeby Prahy do roku 2010.
“Odhad příjmů Prahy v dalších deseti letech byl zpracován v několika variantách a  nakonec jsme vyšli z velmi střídmé prognózy, která počítá s tím, že se tyto příjmy budou zvyšovat jen o 2,5 procenta ročně. A i při tomto skutečně minimálním odhadu zcela jednoznačně vyšlo, že Praha si může půjčit minimálně zhruba pět miliard korun, aniž by se její zadlužení, respektive splácení úroků a jistin v následujících letech neúměrně zvýšilo. A že si dokonce může v budoucnu půjčit i další peníze. Jak už jsem přitom řekl, město tyto peníze na rozsáhlé investice nutně potřebuje a jestliže z modelu dluhové služby vychází, že je schopno takovéto úvěry splácet, není důvod se tomuto řešení vyhýbat. To jsou ekonomické závěry odborníků, zbytek je potom politické rozhodnutí, tedy odvaha zastupitelstva města takovýto model schválit, což se v červnu stalo,” konstatuje Paroubek. 

Dalšími důležitými prvky určení únosné míry zadlužení města je potom stanovení optimálních dob splatnosti jednotlivých dluhových instrumentů a další odborné otázky, ale to už je podle Paroubka skutečně  problém ryze ekonomický. A Praha bude z dostupných nástrojů používat ty, které pro ni budou v dané chvíli nejvýhodnější. Přednost přitom samozřejmě budou mít úvěry dlouhodobé a střednědobé, ale ve hře jsou i speciální úvěry na financování  jednotlivých projektů, půjčky evropských institucí atd.
 
Nejdeme do žádných extrémů

Fakt, že se na tomto řešení dokázaly shodnout “vládnoucí strany” i část opozice, přitom Paroubek vidí jako jednoznačně pozitivní.  “Nepochybně se v tom odráží i skutečnost, že jsme jako vedení města nepředkládali varianty extrémní, ale šli jsme naopak před poslance se značně konzervativním návrhem řešení dluhové služby, který počítá jak se splácením úroků, tak s vytvářením rezerv na splacení celého dluhu… Což se týká i už zmíněné nové půjčky či obligací ve výši pět miliard korun, o jejímž přijetí jsme v červnu rozhodli. Přijatý model dluhové služby tedy není nijak razantní a brali jsme v úvahu i to, že příliš rychlý růst  zadlužení Prahy by mohl poškodit rating města… Takže jde o jistý kompromis mezi maximální ekonomickou výtěžností úvěrů a mírou rizika, který ale zaručuje, že Praha bude schopna pokrýt své základní investiční potřeby. Proto také dost nerad slyším slova o  extrémním zadlužování města na úkor budoucích generací.  Není to prostě pravda. Volili jsme mezi možností stavět například tunely Mrázovka “za své”  ještě deset nebo více let, nebo si půjčit a dokončit je v rozumném čase a  vybrali jsme si půjčku, protože to považujeme za správné. A to jak z důvodů ekonomických, tak lidských. Ekonomické argumenty jsou naprosto jasné – čím déle se staví, tím je investice dražší. A lidské důvody jsou také zřejmé každému, kdo zná přetížené pražské dopravní sítě. Navíc bych osobně nechtěl být tím, kdo bude obyvatelům Smíchova říkat, že budou žít na staveništi dalších deset let. Přitom jsme si vybrali takovou půjčku, které je z hlediska těchto potřeb minimální, protože stejně jako nové silnice jsou nové vozy metra holou nutností. Metro je základním stavebním kamenem městské hromadné dopravy, na dnešní rozsah přepravy cestujících už počet vagónů, které Dopravní podnik má, prostě nestačí a staré ruské vozy  dožívají. Skutečnost je proto prostá, buď nové vlaky koupíme, nebo se bude méně jezdit, přičemž každé zhoršení hromadné dopravy zase znamená nejen menší pohodlí pro lidi, ale i více aut v ulicích. Osobně jsem  přesvědčen, že stejně by rozhodla každá politická strana, která by v současnosti za budoucnost Prahy odpovídala. Ty, které jsou odpovědnější a staví zájem Prahy před krátkodobé stranické zisky , to přiznávají i ve chvíli, kdy jsou v opozici, jiné volí tvrdší  rétoriku, na což mají samozřejmě právo. A konečně i prostor, protože v této chvíli za budoucnost Prahy odpovědnost nenesou. Již po příštích volbách tomu může být však jinak. Ale i o tom je politika, i když já osobně i v ní dávám přednost číslům.”

Podle Paroubka přitom  nejde o poslední rozhodnutí tohoto druhu, které před vedením Prahy stojí. “O půjčce do výše pěti miliard korun je  rozhodnuto, ale pokud bude mít město zájem dále urychlit stavbu tunelů Mrázovka a celé této částí městského okruhu, bude se příští rok rozhodovat o dalším úvěru či obligacích,”  říká zcela jednoznačně. “Pokud ne a bude používat jen vlastní rozpočtové zdroje, což je ročně asi 800 miliónů korun až miliarda,  bude se stavět déle.  Pokud použijeme půjčku, můžeme naopak tuto část okruhu dokončit přibližně do dvou let.”  
Celá tato stavba bude stát ještě zhruba 7,6 miliardy korun a  Prahu přitom  čeká prodloužení trasy metra C k Ládví a potom do Letňan a další investice, které jsou vesměs považovány za naprosto nezbytné.

“Můj názor o nutnosti pracovat už trvale s určitým zadlužením je proto jednoznačný. Nejbližší půjčka, která Prahu čeká, je oněch pět miliard korun a výběrové řízení na partnera, který ji zajistí, vypíšeme v nejbližších týdnech. Nabídky bychom potom měli dostat někdy v říjnu. Bude to syndikovaný úvěr nebo obligace a tyto peníze použijeme příští rok na stavbu Mrázovky a na nové vozy metra. A  podle mého názoru budeme příští rok rozhodovat o dalším úvěru a s půjčkami budeme pracovat už trvale. My nebo kdokoli, kdo přijde po nás. Je to běžný nástroj pro financování měst. Je to cesta, po níž Praha vykročila už v první polovině porevolučního desetiletí a myslím, že je čas přestat úvěry a zadlužení démonizovat a začít brát dluhovou službu jako běžnou součást ekonomiky i politiky Prahy. Jako každé jiné ekonomické rozhodnutí chce přijetí úvěru racionální rozvahu, střízlivý přístup a dobrou kontrolu, ale ta právě tady podle mne je a vždy bude, protože každý Pražan sám a na vlastní oči v každém okamžiku vidí, co se za tyto peníze staví.”