Návrh novely zákona o hl.m.Praze obsahuje zhruba 150 změn, ale jak dnes Zajíček uvedl, jde většinou o úpravy kosmetické. Podstatné jsou podle něho tři věci. Za prvé změnit zákon tak, aby umožňoval Praze přenášet kompetence na městské části. Jde například o agendy dopravní a částečně sociální, kde zákon nyní stanoví, že je může vykonávat buď Praha nebo je musí vykonávat všechny městské části. Obojí je nevyhovující, protože v prvním případě se  žádosti z celé Prahy svážejí na magistrát, který je podepíše a zase se rozvážejí zpět na příslušné městské části. Naopak druhé řešení by znamenalo, že například dopravní odboru musejí vzniknout na všech 57 městských částech, i když by tam, vzhledem k rozsahu požadavků na ně, často neměly co dělat.  Proto tady Praha navrhuje příslušnou novelu, které by věci vrátila prakticky tam, kde byly před přijetím nového zákona o hl.m.Praze – tedy aby se věci mohly vyřizovat na příslušných městských částech.
Druhou důležitou částí novely  má být jinak definovaný způsob zadávání veřejných zakázek. Nový zákon by měl podle názoru Prahy umožnit, aby o veřejných zakázkách rozhodovala městská rada ovšem s tím, že zastupitelstvo města by mělo právo si vyhradit, že chce o některé zakázce rozhodnout samo. Nebo by si případně mohlo vyhradit, že chce rozhodovat o všech veřejných zakázkách, ale bylo by to na jeho uvážení.  A druhou změnou v novele by mělo být, aby rada zase mohla zadávání části veřejných zakázek přesunout na úřad, takže by nemusela rozhodovat o “každém špendlíku”, který magistrát nakupuje. 
A třetí změnou by mělo být oprávnění města přenést pořizování územní dokumentace na organizaci, kterou k tomuto účelu město kdysi zřídilo, a která existuje…Ale podle stávající právní úpravy tuto činnost vykonávat nemůže, protože je jí pověřen přímo úřad, který by si tak musel vytvořit nový odbor. To vyplývá z novely stavebního zákona a Praha by chtěla novelou zákon o Praze získat příslušnou výjimku. 

O případné koupi budovy Merkuria se diskutovalo široce, ale nikoli z hlediska samotné potřeby nové budovy, ale z pohledu právních problémů, které věc provázejí. Pro připomenutí, Praha má zájem koupit budovu od Merkurie, což je společnost, která je v konkurzu…Takže kdyby město vypsalo klasickou veřejnou zakázku, ve které by poptávalo vhodnou budovu, nemohl by se správce konkurzní podstaty společnosti, který budovu prodat chce, do takového řízení vůbec přihlásit…Protože zákon stanoví, že společnosti v konkurzu ( a s dalšími závazky) se soutěží o veřejnou zakázku zúčastnit nemohou. Vzniká tak paradoxní situace, kterou navíc komplikují i různé výklady zákona o veřejných zakázkách. 
Zajíček k tomu mimo jiné uvedl, že město chce koupit novou budovu naprosto transparentně a nemá zájem někoho ze soutěže vyřazovat nebo v ní někoho preferovat. Proto i když předchozí poptávka v realitních kancelářích ukazuje, že jiná tak vhodná budova v takovéto ceně v Praze ke koupi není, rozhodla rada znovu zveřejnit příslušnou nabídku, aby se mohl kdokoli, kdo by Praze takovouto nemovitost chtěl nabídnou, znovu přihlásit. A současně rada řekla i limitní cenu, kterou je Praha ochotna za Merkurii zaplatit.  Zajíček přitom sám připustil, že je to postup, který by při koupi nemovitosti nevolil žádný soukromý subjet, protože se tím automaticky znevýhodňuje proti jiným zájemcům o koupi, vytváří prostor pro případné nákupy spekulační atd.  Nicméně Praha, jako veřejnoprávní subjekt, je k tomuto postupu nucena a hledá v daném legislativním rámci řešení co nejprůhlednější a nejčistší. A znovu zopakoval, že prostá veřejná zakázka tady prostě možná není, protože Praha by se tak o koupi Merkurie prostě ucházet nemohla, respektive společnost by se soutěže nemohla účastnit. Jak také řekl, logika zákona o veřejných zakázkách je v tom, aby veřejné subjekty nabízely pro ostatní rovnou šanci se o zakázku ucházet a aby byl garantován transparentní postup. A o ten se město jinou cestou snaží, když přímý postup možný není. 
V této souvislosti se hovořilo i o dalších paradoxech. Například kdyby nyní Merkurii koupil někdo jiný z důvodů čistě spekulačních s tím, že ji potom městu prodá za cenu vyšší, bylo by to právně naprosto čisté…Protože Praha by potom mohla vypsat veřejnou zakázku a nový majitel, který by nebyl v konkurzu, by budovu městu mohl zcela čistě nabídnout. Ale Praha by zaplatila podstatně více, což je jednoznačně plýtvání veřejnými prostředky. Tato situace je přitom obecnější, protože samozřejmě v konkurzech lze získat řadu majetků výhodněji, než za jiných podmínek, a obce jsou z této možnosti automaticky vyřazeny. Svým způsobem tak zákon o veřejných zakázkách, který má garantovat rovnou pozici na trhu, staví veřejné subjekty, které mu podléhají, automaticky do pozice znevýhodněných.